Annotation

Підручник «Правознавство» є частиною проекту видавництва «Фоліо» та Міністерства освіти і науки України з видання базових підручників з більш ніж 20 навчальних дисциплін. У реалізації проекту беруть участь наукові колективи кращих навчальних закладів України, причому кожен підручник – результат спільної роботи представників різних ВНЗ нашої країни.

У підручнику викладено основні актуальні питання з теорії держави і права та провідних галузей українського законодавства, що дає можливість зрозуміти складні проблеми конституційного процесу, державного будівництва та правового регулювання відносин у багатьох сферах суспільного життя, а також порядок та встановлені законодавством вимоги щодо захисту порушених прав.

Підручник підготовлено на основі чинного законодавства України та практики його застосування.

Для студентів, аспірантів, викладачів вищих навчальнихтзакладів, усіх, хто цікавиться проблемами правознавства.

- Правознавство. Підручник для студентів вищих навчальних закладів

- ПЕРЕДМОВА

- Розділ I

- Глава 1

- 1.1. Публічна влада і нормативне регулювання в первісній общині

- 1.2. Причини і шляхи виникнення держави і права

- 1.3. Теорії походження держави і права

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- Глава 2

- 2.1. Поняття та ознаки держави

- 2.2. Функції держави

- 2.3. Форма держави

- 2.4. Механізм (апарат) держави

- 2.5. Громадянське суспільство і держава

- 2.6. Правова соціальна держава

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- Глава 3

- 3.1. Поняття та ознаки права

- 3.2. Право в системі соціальних норм. Право і мораль

- 3.3. Поняття і класифікація норм права

- 3.4. Система права. Загальна характеристика галузей права України

- 3.5. Джерела права

- 3.6. Закони і підзаконні нормативно-правові акти

- 3.7. Правосвідомість і правова культура

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- Глава 4

- 4.1. Правові відносини

- 4.2. Правомірна поведінка. Правопорушення

- 4.3. Юридична відповідальність

- 4.4. Законність і правопорядок

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

- Розділ ІІ

- Глава 5

- 5.1. Поняття і загальна характеристика конституційного права та конституційно-правових відносин

- 5.2. Загальна характеристика конституції як джерела права

- 5.3. Історичний аспект розвитку українського конституціоналізму та передумови прийняття і загальна характеристика Конституції України

- 5.4. Основні етапи розвитку української державності

- 5.5. Державні символи України

- 5.6. Державний лад України

- 5.7. Політика України у сфері використання мов

- 5.8. Національна політика України

- 5.9. Міжнародні відносини України

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- Глава 6

- 6.1. Поняття основних прав, свобод і обов’язків людини та громадянина

- 6.2. Єдність і відмінність понять «людина», «особистість», «громадянин»

- 6.3. Конституційно-правові засади громадянства України

- 6.4. Система та зміст конституційних прав, свобод і обов’язків людини та громадянина

- 6.5. Міжнародні стандарти в галузі прав людини

- 6.6. Конституційне закріплення права на освіту

- 6.7. Право громадян на об’єднання в політичні партії та громадські організації

- 6.8. Право громадян на свободу світогляду та віросповідання

- 6.9. Конституційний обов’язок захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності. Поняття загального військового обов’язку

- 6.10. Уповноважений Верховної Ради України з прав людини

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- Глава 7

- 7.1. Поняття і форми здійснення народного суверенітету та суверенітету держави

- 7.2. Референдум в Україні

- 7.3. Поняття і загальна характеристика виборчої системи

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- Глава 8

- 8.1. Конституційний принцип поділу державної влади

- 8.2. Система органів державної влади за Конституцією України

- 8.3. Конституційний статус і функції Верховної Ради України

- 8.4. Питання, які визначаються (встановлюються) виключно законами України

- 8.5. Вибори народних депутатів України

- 8.6. Конституційний статус народних депутатів України

- 8.7. Рахункова палата

- 8.8. Конституційний статус Президента України

- 8.9. Рада національної безпеки і оборони України

- 8.10. Конституційний статус Кабінету Міністрів України

- 8.11. Центральні органи виконавчої влади в Україні

- 8.12. Місцеві органи виконавчої державної влади

- 8.13. Конституційний Суд України

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- Глава 9

- 9.1. Поняття державно-територіального устрою

- 9.2. Форми державно-територіального устрою

- 9.3. Адміністративно-територіальний устрій України

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- Глава 10

- 10.1. Поняття місцевого самоврядування

- 10.2. Принципи місцевого самоврядування

- 10.3. Система місцевого самоврядування в Україні

- 10.4. Конституційні основи місцевого самоврядування

- 10.5. Поняття та види функцій місцевого самоврядування

- 10.6. Форми реалізації функцій місцевого самоврядування

- 10.7. Гарантії місцевого самоврядування

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

- Розділ ІІІ

- Глава 11

- 11.1. Трудове право як самостійна галузь права

- 11.2. Джерела трудового права

- 11.3. Трудовий договір

- 11.4. Робочий час і час відпочинку

- 11.5. Оплата праці

- 11.6. Трудова дисципліна

- 11.7. Матеріальна відповідальність

- 11.8. Охорона праці

- 11.9. Трудові спори

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

- Глава 12

- 12.1. Право на соціальний захист

- 12.2. Організаційно-правові форми і види соціального забезпечення

- 12.3. Загальнообов’язкове державне пенсійне страхування

- 12.4. Поняття та загальна характеристика спеціального пенсійного забезпечення

- 12.5. Пенсійні виплати за рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування

- 12.6. Загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання

- 12.7. Загальнообов’язкове державне соціальне страхування у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності

- 12.8. Загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття

- 12.9. Державні соціальні допомоги

- 12.10. Соціальні послуги

- 12.11. Соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- Глава 13

- 13.1. Фінансове право: предмет, метод, система

- 13.2. Правова природа фінансового контролю

- 13.3. Правове регулювання бюджетних відносин в Україні

- 13.4. Податкове право в системі фінансового права

- 13.5. Зміст валютного регулювання

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

- Глава 14

- 14.1. Основи екологічного права

- 14.1.1. Поняття, предмет і метод екологічного права

- 14.1.2. Об’єкти та суб’єкти екологічного права

- 14.1.3. Загальна характеристика законодавства про охорону навколишнього природного середовища

- 14.1.4. Природоресурсові кодекси і закони України

- 14.1.5. Право власності на природні ресурси

- 14.1.6. Право природокористування

- 14.1.7. Особливості оренди природних ресурсів

- 14.1.8. Відповідальність за порушення екологічного законодавства

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- 14.2. Земельне право

- 14.2.1. Земельне право та земельні правовідносини

- 14.2.2. Земельний кодекс України – джерело земельного права

- 14.2.3. Склад та цільове призначення земель України

- 14.2.4. Права на землю

- 14.2.5. Приватизація земельних ділянок

- 14.2.6. Правові засади ринкового обігу земельних ділянок

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

- Глава 15

- 15.1. Цивільне право як галузь права

- 15.2. Фізичні особи як учасники цивільних правовідносин

- 15.3. Опіка та піклування

- 15.4. Юридичні особи як учасники цивільних правовідносин

- 15.5. Об’єкти цивільних прав

- 15.6. Строки та терміни в цивільному праві

- 15.7. Право власності

- 15.8. Цивільно-правова відповідальність

- 15.9. Загальні положення про правочини. Односторонні правочини та договір

- 15.10. Спадкове право

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

- Глава 16

- 16.1. Поняття сім’ї. Предмет сімейного права

- 16.2. Джерела правового регулювання сімейних відносин

- 16.3. Шлюб. Недійсність шлюбу

- 16.4. Права та обов’язки подружжя

- 16.5. Припинення шлюбу

- 16.6. Права та обов’язки батьків та дітей

- 16.7. Влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

- Глава 17

- 17.1. Господарське право як галузь права

- 17.2. Господарське законодавство

- 17.3. Суб’єкти господарювання

- 17.4. Господарські товариства

- 17.5. Майнова основа господарювання

- 17.6. Державне регулювання господарської діяльності

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

- Глава 18

- 18.1. Житловий фонд. Надання житлових приміщень

- 18.2. Приватизація та інші способи реалізації права на житло

- 18.3. Відповідальність за порушення житлового законодавства

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

- Глава 19

- 19.1. Адміністративне право: поняття і система

- 19.2. Державне управління і виконавча влада

- 19.3. Державна служба: поняття, види та принципи

- 19.4. Поняття адміністративної відповідальності

- 19.5. Адміністративне правопорушення, його склад

- 19.6. Види адміністративних стягнень

- 19.7. Загальні правила і строки накладення адміністративних стягнень за адміністративні правопорушення

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- Глава 20

- 20.1. Предмет і поняття митного права

- 20.2. Митні органи України

- 20.3. Митний контроль

- 20.4. Відповідальність за порушення митних правил

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- Глава 21

- 21.1. Кримінальне право як галузь права

- 21.2. Кримінальний закон

- 21.3. Поняття й ознаки злочину

- 21.4. Кримінальна відповідальність та її підстави

- 21.5. Склад злочину

- 21.6. Обставини, що виключають злочинність діяння

- 21.7. Закінчений та незакінчений злочин. Добровільна відмова при незакінченому злочині

- 21.8. Співучасть у вчиненні злочину

- 21.9. Покарання

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- Глава 22

- 22.1. Судова система

- 22.2. Юрисдикція Конституційного Суду України

- 22.3. Цивільна юрисдикція

- 22.4. Адміністративна юрисдикція

- 22.5. Юрисдикція господарських судів

- 22.6. Правосуддя у кримінальному судовому провадженні

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- Глава 23

- 23.1. Організація і функції прокуратури

- 23.2. Інші правоохоронні органи

- 23.3. Організація та завдання адвокатури

- КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

- АВТОРСЬКИЙ КОЛЕКТИВ

- notes

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

Правознавство. Підручник для студентів вищих навчальних закладів

ПЕРЕДМОВА

Конституція України проголошує, що Україна – суверенна, незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Ідея правової держави – ідея сучасної епохи, послідовної демократизації суспільства. Вона сприяє розумінню вихідної, вирішальної ролі громадянського суспільства в історії людства та утвердженню соціальної цінності держави і права, котрі мають забезпечувати життєдіяльність суспільства.

У загальноцивілізаційному аспекті держава покликана бути публічною організацією, яка представляє народ країни і здійснює управління справами від його імені та в його інтересах. Держава – це суверенна політико-територіальна організація публічної влади певних соціальних сил, яка має апарат управління і примусу, здатна робити свої веління загальнообов’язковими і виконувати як загальносоціальні, так і спеціальні функції тощо. Право такою ж мірою, як і держава, стає супутником громадянського суспільства, суспільним регулятором, відбиваючи уявлення суспільства про свободу та справедливість.

Сьогодні кожен громадянин розуміє актуальність та значущість процесу побудови громадянського суспільства та правової держави в Україні. Цей процес передбачає необхідність формування нового, вищого рівня правової свідомості та правової культури. Таким чином, великого значення набуває правове виховання, адже без глибоких знань права та законодавства, прав, свобод та обов’язків людини і громадянина стає неможливим еволюційний та ефективний розвиток жодного суспільства.

Зміни, що останнім часом відбуваються в соціально-економічній сфері, безпосередньо стосуються кожного громадянина нашої країни, тому потребують підготовки висококваліфікованих фахівців.

У підручнику викладено основні актуальні питання з теорії держави і права та провідних галузей українського законодавства, що дає можливість зрозуміти складні проблеми держави і права, конституційного процесу, державного будівництва та правового регулювання відносин у багатьох галузях суспільного життя, а також порядок та встановлені законодавством вимоги щодо захисту порушених прав.

Підручник підготовлено на основі чинного законодавства України та практики його застосування.

Розділ I

ТЕОРІЯ ДЕРЖАВИ І ПРАВА

Глава 1

ПОХОДЖЕННЯ ДЕРЖАВИ І ПРАВА

1.1. Публічна влада і нормативне регулювання в первісній общині

Держава і право існували не завжди, а виникли на певному етапі розвитку людства. Їм передував первіснообщинний лад, який охоплював період від появи на землі людини (приблизно два мільйони років тому) до перших державних утворень (п’ять тисяч років тому). Найбільш ранньою формою об’єднання людей було первісне стадо (або праобщина) – початкова форма колективізму, викликана необхідністю захисту від зовнішнього середовища і спільним здобуттям їжі. З часом на зміну первісному стаду прийшла первісна родова община (рід) – колектив людей, об’єднаних кровно-родинними зв’язками, спільністю майна та праці. У спільній власності родової общини були земля, знаряддя праці, житло, а вироблені продукти розподілялися порівну між її членами. Відсутність додаткового продукту унеможливлювала використання чужої праці. Рівність соціального становища обумовлювала єдність інтересів, згуртованість членів роду, а також відповідні форми організації влади і управління справами первісної общини.

Джерелом і носієм влади була вся община, а способом реалізації – первісне самоврядування. Управління в родовій общині здійснювалося загальними зборами дорослих членів роду, які вирішували питання життєдіяльності роду і водночас виступали своєрідною судовою інстанцією, розглядали справи про релігійні злочини, вбивства з-поміж членів роду, спори між окремими особами. Збори обирали старійшину, воєнних вождів (для вирішення особливо важливих справ скликалися ради старійшин, вождів). Особливі функції виконували жерці (шамани). Будучи хранителями звичаїв і культових обрядів родової общини, вони значно впливали на поведінку первісних людей. Рід забезпечував захист своїх членів від зовнішніх ворогів за допомогою воєнної сили і звичаю кровної помсти. Примус був рідкісним явищем і проявлявся у вигнанні з общини, в осуді з боку старійшин, вождів, родичів. Таку організацію влади первісної общини за сучасною етнографічною термінологією називають потестарною (від лат. potestus – влада, могутність) владою. Вона ґрунтувалась на шануванні звичаїв і авторитеті старійшин, вождів, жерців, які не мали жодних привілеїв і виконували ті самі обов’язки, що й інші члени роду. За умов відсутності майнових розбіжностей, єдності інтересів та фактичної рівності членів первісної общини влада ще не потребувала особливого апарату управління і примусу, відокремленого від общини.

На пізніх етапах існування первіснообщинного ладу (епоха неоліту) основною його структурною одиницею стають братства (фратрії) і племена. Плем’я, як правило, мало свою територію, назву, мову, загальні релігійні й побутові обряди. В організації племінної влади (племінна рада, вождь племені) переважає принцип первісного народовладдя, проте чисельність органів влади поступово зростала, вони чимдалі більше відокремлювалися від общини і утворювали ієрархічну систему.

Тип соціальної влади, який існував на пізньому етапі розвитку первіснообщинного ладу, дістав у літературі назву «вождівство»[1] (від лат. chiefdom, chief – керівник, dom – панування, володіння). Вождівство складалося з групи общинних поселень, підпорядкованих центральному, найбільшому, у якому жив правитель (вождь)[2]. Вождь організовував контроль за перерозподілом власності, таких важливих ресурсів, як земля і вода, здійснював релігійні, воєнні, судові і нормотворчі функції. Для реалізації функцій вождя створюється підпорядкований йому «апарат управління» з поділом аристократії на управлінську, воєнну, жрецьку. Проглядається тенденція до сакралізації персони верховного правителя, а рядові общинники все більше відчужуються від управління. Виникає конфлікт громадських і особистих інтересів: ще зберігаються органи общинного самоврядування (загальні збори, ради старійшин), що спираються на кровнородинні зв’язки, і водночас виокремлюються вожді, які намагаються створити воєнну, корпоративну організацію і підтримувати дисципліну за допомогою воєнних наказів. Вождистсько-корпоративна організація влади мала більш ефективні засоби примушування і насильства і здатна була за умов збільшення спільностей (союзи племен, етнічні групи, народності) і ускладнення соціальних відносин забезпечити єдиний порядок і нормальне функціонування таких об’єднань.

Упорядкування життя первісної общини здійснювалося за допомогою соціальних норм – загальних правил поведінки, на основі яких люди організовували спільну працю, розподіл продуктів, встановлювали процедури вирішення спорів, правила ведення міжплемінних війн, засади функціонування потестарних органів і т. ін. Єдині, загальні для всіх правила поведінки того періоду в літературі називають мононормами (від грец. monos – єдиний, лат. norma – правило)[3]. Найчастіше вони мали форму табу (заборон)[4] – обов’язкових і незаперечних приписів надприродного походження, які супроводжувалися магічними санкціями і виступали важливим способом виховання людей, стандартизації їхньої поведінки.

Мононорми знаходили свій вираз у ритуалах, обрядах, міфах, звичаях тощо.

Історично першими видами соціальних норм були ритуали і обряди – правила поведінки, в яких акцент ставиться на зовнішній формі їх виконання і ця форма є строго канонізованою. Ритуали і обряди (наприклад, обряд ініціації) мали масовий характер і виконували регулятивну і виховну функції.

З виникненням мови з’являються міфи; вони передавали інформацію про те, як необхідно діяти в тих чи інших ситуаціях. Міфи – це перекази, розповіді про духів, богів, обожнюваних героїв, предків, у яких поєднувалися знання, художні образи, моральні приписи, релігійні уявлення. Міфологія виконувала пізнавальну (явища природи і суспільного життя виражалися в споглядально-образній формі), регулятивну (міфи мали нормативну, приписуючи частину, яка концентрувала досвід людства і доводила його до кожного члена общини), ідеологічну (міфи були керівництвом до дій, якого слід дотримуватися у стосунках з природою і людьми) функції.

Поступово основним засобом регулювання поведінки людей в умовах родового ладу стали звичаї – правила поведінки, які склалися історично, протягом життя декількох поколінь і набули всезагального характеру внаслідок їх багаторазового повторення. Звичаї характеризувалися тим, що:

– регулювали найбільш стійкі суспільні відносини, що склалися протягом тривалого періоду;

– відображали життєві закономірності, порушення яких загрожувало серйозними наслідками для людського роду;

– виражали інтереси всієї общини;

– не знали поділу на права і обов’язки;

– були частиною людської свідомості, передавалися з покоління в покоління, ставали стереотипом поведінки;

– виконувалися добровільно, в силу звички і внутрішнього переконання, не потребували для свого забезпечення жорстких санкцій.

Неспроможність первісних людей раціонально пояснити деякі явища природи, страх перед ними призвели до того, що вони починають пояснювати їх раціонально, через існування чогось фантастичного, божественного, надприродного. Люди вигадують собі божества і починають їм поклонятися, відправляти релігійні культи (в тому числі жертвопринесення). Таким чином, формуються правила поведінки, які регулюють відносини між людьми на основі їх релігійних уявлень (релігійні норми). З розвитком первісних вірувань відбувається перша в історії спеціалізація роду діяльності: з’являються шамани, жерці, знахарі, священнослужителі. Язичницька релігія виконувала компенсаторну функцію, тобто намагалася пояснити людям незрозумілі для них явища. У подальшому вона набуває регулятивного значення.

З часом, коли люди навчилися оцінювати власні вчинки та вчинки інших людей, виникають норми первісної моралі – правила, засновані на уявленнях про добро і зло. Зміст моральних норм, їх дотримання пов’язувалися передусім з поділом усіх людей на «своїх» і «чужих». Людина не відчувала докорів сумління, якщо з її вини страждала людина, яка належала до «чужого» племені.

Отже, нормативне регулювання первісної общини було спрямоване на підтримку присвоювального способу господарювання, забезпечення згуртованості роду (племені), панування колективного над індивідуальним, гармонійне існування і відтворення людей у природному середовищі.

1.2. Причини і шляхи виникнення держави і права

Держава виникає внаслідок розкладання первіснообщинного ладу, поступового відокремлення від суспільства верстви вождів та наближених до них, зосередження в них управлінських функцій, ресурсів влади та соціальних привілеїв. Як свідчить історична наука, перші держави утворились наприкінці ІV – початку ІІІ тис. до н. е. на берегах Нілу, в долині Тигру і Євфрату, пізніше – в Індії, Китаї, у VІІІ – VІ століттях сформувалися давньогрецькі міста-держави (поліси).

Важливою економічною передумовою формування держави став перехід людства від присвоювальної економіки до нового способу господарювання – виробничої економіки. Цей перехід у літературі називають «неолітичною революцією» (період пізнього неоліту). Удосконалення знарядь праці сприяло розвитку нових форм землеробства, виникненню окремого роду занять – кочового скотарства (перший суспільний розподіл праці). У ході подальшого розвитку первісної общини були відкриті метали, що стимулювало промислову, ремісничу діяльність (другий суспільний розподіл праці). Спеціалізація видів трудової діяльності привела до зростання її ефективності і продуктивності. Виробництво додаткового продукту створило сприятливі умови для регулярного товарообміну, яким спочатку займалися самі виробники, а з часом з’явилися професійні торговці (третій суспільний розподіл праці). З цього моменту об’єктивно стає можливим утримання групи людей, які виконують суспільно значущі функції і не беруть участі в матеріальному виробництві (організатори виробництва, працівники інформаційних систем, систем контролю тощо). Управлінська праця поступово набуває самостійного значення.

Ускладнення економічних відносин обумовило соціальну диференціацію, майнове розшарування населення.

Родова община роздрібнюється на патріархальні сім’ї, які вже виступають власниками знарядь і продуктів праці. Колективна власність трансформується в групову, а потім – у сімейну.

Внаслідок введення заборони кровозмішення (інцести) упорядковуються шлюбні стосунки між родами, зростає кількість і щільність населення.

Відбувається перехід від кочового до осілого способу життя. Кровно-родинні зв’язки замінюються сусідськими. Виникають округи, волості, які не збігаються з родоплемінними одиницями. Однією з перших форм територіального об’єднання людей стає місто-держава.

Перехід від родового ладу до держави прискорювався і завоюваннями одних народів іншими. Воєнна організація племен, яка спочатку захищала їх інтереси, починає шукати і завойовувати кращі території, вести загарбницькі війни. Це привело до зміцнювання влади воєнних вождів.

У різних народів світу процес виникнення держави відбувався по-різному, тож мав суттєві відмінності.

Розрізняють три основних шляхи (способи) виникнення держави:

1. Виникнення східних держав. У Єгипті, Вавилоні, деяких країнах Африки, Південної Америки, Океанії виникнення держави значною мірою було пов’язане з природно-кліматичними умовами. Поливне землеробство, характерне для народів цих країн, потребувало проведення значних суспільних робіт (будівництво, експлуатація, захист іригаційних систем і т. ін.) і обумовлювало необхідність існування самостійної публічної влади, групи посадових осіб, які виконують адміністративні функції («общинні чиновники»). Апарат держави формувався з органів управління родоплемінних об’єднань, а політичне панування було засноване на відправленні громадської функції, громадської посади. Тут зберігались основні економічні і соціальні структури первісного ладу (земельна община, колективна власність, відсутність класів як груп людей, що розрізняються щодо засобів виробництва). Основними факторами виникнення держав, заснованих на так званому «азіатському» способі виробництва, були необхідність забезпечення земельними угіддями, водою, іригаційними спорудами та іншим вільних хліборобів-общинників; об’єднання для того значної кількості людей і територій, здійснення єдиного, централізованого керівництва суспільством.

2. Виникнення античної державності. Основними державотворними факторами у Давній Греції і Давньому Римі були послідовний розклад родової організації влади, перехід від колективної до приватної власності на землю, засоби виробництва, рабів, класовий розподіл населення. Саме так виникла держава Афіни. Це відбулося внаслідок двох політичних революцій – реформи Солона 594 року до н. е. (введена цензова конституція, майновий принцип доступу до управління суспільними справами) та реформи Клісфена 509 року до н. е. (через які відбувався територіальний розподіл населення, виникали різноманітні соціальні групи, ускладнювалися стосунки між ними). З’являються законодавчі та виконавчі органи, поліція, юстиція, військові контингенти, тобто складний державний апарат рабовласницької держави. У Давньому Римі процес формування держави ускладнювався боротьбою плебеїв (зайшлого населення) з римською родовою аристократією проти патриціанської винятковості та привілеїв. На певний час у Римі були встановлені самоврядні порядки: рівноправність вільних громадян, можливість бути кожному водночас воїном і землевласником та інші. Але наприкінці ІІ тисячоліття до н. е. загострюються внутрішні суперечності, які стимулюють розклад родоплемінного ладу і утворення держави.

3. Виникнення держав Західної і Східної Європи. У ході розкладу первісних відносин у більшості народів Західної і Східної Європи одразу виникає ранньофеодальна держава, яка характеризується феодальним землеволодінням, васальною службою, становою організацією суспільства, роздрібненістю суверенної влади. Так, історія Польщі свідчить про те, що виникнення кріпосництва і феодальних стосунків відбувалося тут суто економічним шляхом, без проміжних ланок. Аналогічні процеси мали місце в Київській Русі. Головною формою державного впорядкування у східнослов’янських племен були князівства. Спочатку – племінні угруповання, на чолі яких стояли військові вожді – князі, що об’єднувалися у військові союзи, пізніше поряд з племінними утворювалися і територіальні князівства – «землі». Виникнення Франкської держави було прискорене завоюваннями варварами значних територій Римської імперії, що одразу показало неспроможність органів влади родоплемінного ладу забезпечити панування та управління на нових територіях і привело до формування держави ранньофеодального типу. Політична специфіка такої форми державності була наслідком поєднання структур влади, успадкованих від Римської імперії, з християнством і укладом життя германських племен.

Право виникає на етапі становлення державно-організованого суспільства як нормативний спосіб регулювання відносин між хліборобами-общинниками, скотарями, ремісниками. В подальшому відбувається закріплення норм у письмових джерелах. Перші письмові джерела права з’явилися приблизно в ІІІ – II тис. до н. е. в Месопотамії, Єгипті, Індії у формі агрокалендарів та інших спеціальних правил організації процесу праці й поділу її результатів. Водночас зароджується система преддержавних органів, які інформували людей про існування таких правил і контролювали їх виконання.

За умов ускладнення економічних відносин, спеціалізації праці, виникнення приватної власності, товарного виробництва та обігу соціальні норми первісної общини стали неспроможними встановити стабільні економічні зв’язки, обов’язкові для всіх передумови господарської діяльності, закріпити економічний статус товаровласників. Диференціація суспільства, поділ його на соціальні верстви (касти, стани, класи) з нерівним майновим та соціальним положенням і протилежними інтересами посилювали численні суперечності і конфлікти, вирішити які з допомогою існуючих звичаїв родової общини було неможливо. Відбувається і поступова еволюція свідомості людини, у неї формуються здібності розрізняти характер регулятивного впливу (заборони, дозволи, веління) і усвідомлювати необхідність обмеження свободи поведінки для захисту своїх прав та інтересів. Перебування у стані постійного військового протистояння перешкоджало подальшому розвитку первісної общини і потребувало нових, більш ефективних нормативних регуляторів, здатних його припинити (пом’якшити) і забезпечити мирні сусідські взаємовідносини. Прагнення встановити єдиний порядок всередині нової спільності людей – населення, що заселяє певну територію, обумовлювало потребу в таких нормах, які б поширювали свою дію на всіх членів суспільства, мали загальнообов’язковий характер і супроводжувалися відповідними санкціями.

Виникнення права – тривалий історичний процес. Провісниками юридичного регулювання були звичаї і табу. Існували певні «контури» правосудної діяльності – на основі норм-звичаїв загальні збори і старійшини приймали відповідні індивідуальні рішення.

Розрізняють декілька шляхів (способів) формування права.

1. Перетворення звичаїв, що склалися в первісній общині, на правові звичаї. Правовим звичай стає тоді, коли він набуває мовчазного або офіційного схвалення держави і захищається нею, в тому числі з допомогою примусу. Держава неоднаково ставиться до різних звичаїв: вона санкціонує тільки ті з них, які узгоджуються з її політикою, загальними засадами життєдіяльності суспільства. Водночас з’являються такі, які закріплювали кастові привілеї вищих станів, обов’язки нижчих, правила купівлі-продажу землі, спадкове сімейне володіння землею і т. ін. Більшість правових звичаїв втілюються в писані тексти, на які можна було посилатися в обґрунтуванні своїх прав. Якщо раніше збереження звичаїв було привілеєм жерців, то тепер вони отримують підтримку державної влади. На основі правових звичаїв складається так зване звичаєве право.

2. Формулювання судовими органами правових норм. Жерці і верховні правителі, які здійснювали судові функції, закріплювали у своїх рішеннях ті звичаї, які відповідали новим умовам. Судові органи у процесі розгляду окремих спорів створювали правові прецеденти – рішення з конкретних справ, які в майбутньому набували нормативного характеру, ставали загальнообов’язковими при вирішенні аналогічних справ. Так, рішення преторів та інших магістратів у Давньому Римі вважалися обов’язковими зразками для вирішення аналогічних справ, внаслідок чого склалася ціла система преторського права.

3. Встановлення правових норм державною владою у формі законів, постанов, кодексів та інших нормативних актів. Потреби правового регулювання вимагали вироблення і знання спеціальних понять, появи особливих механізмів, інститутів, таких як власність, позов, юридична особа, юридична відповідальність і т. ін., які були невідомі родовим звичаям. Вони знайшли своє закріплення в нормативних актах держави. Класовий поділ суспільства, боротьба різних соціальних груп за панівне становище сприяє політизації нормативних актів, на цій основі право стає способом управління суспільством. Нормативні акти збігаються з уявленнями влади про належну поведінку. Норми права, захищені на випадок порушення силою державного апарату, закріплюють майнову нерівність, привілеї для окремих груп населення, поділ на касти. Але водночас вони необхідні і для встановлення певного порядку суспільних відносин.

Розглянуті тенденції виникнення права наглядно проявилися в таких стародавніх юридичних пам’ятках, як Закони царя Хамурапі у Вавилоні, закони Солона у Давній Греції (594 – 593 рр. до н. е.), Закони ХІІ таблиць у Римі (451 – 450 рр. до н. е.), «Салічеська правда» 496 р. в країнах континентальної Європи, Закони Етельберта 600 р. в англосаксонській правовій системі. Для «Руської правди» Ярослава Мудрого 1016 р. було характерне поєднання норм звичаєвого права, викладених в узагальненому вигляді судових прецедентів і деяких законодавчих положень.

1.3. Теорії походження держави і права

Виникнення держави і права – це складний, багатоаспектний процес. Формування держави і права відбувається в конкретно-історичних умовах, під впливом релігійних, природно-кліматичних, техніко-економічних, демографічних, антропологічних, психологічних та інших факторів. Розмаїття теорій, які намагаються пояснити причини виникнення держави і права, обумовлене суттєвими розбіжностями у світоглядних позиціях авторів концепцій, різним розумінням сутності, функцій та соціального призначення держави і права, впливом відповідної історичної епохи, неможливістю абсолютного знання з цієї проблеми. Але кожна з теорій має певну пізнавальну цінність і сприяє відновленню більш достовірної картини генезису держави і права.

Теорії походження держави

Теологічна теорія (Тома Аквінський, ХIII ст.). Вона пояснює походження держави волею Бога, відстоює її недоторканність, залежність від релігії, закликає до підкорення всіх державній владі. Теологічна теорія висувала ідеї непорушності й вічності і водночас залежності держави від божественної волі, яка знаходить свій вияв через релігійні організації. Особливого поширення вона набула в період середньовіччя для теоретичного обґрунтування необмеженої влади монарха, найбільш реакційних державних режимів, виправдання того, що будь-яке посягання на державу приречене на невдачу, оскільки влада вкладена в руки правителя Богом і покликана захищати благо всіх.

Патріархальна теорія походження держави (Р. Філмер, XVII ст.) подає її як продукт природного розвитку, результат поступового розростання сім’ї. В основі виникнення держави – природний потяг людей до взаємного спілкування. Для цього вони об’єднуються в сім’ї, кілька сімей складають рід (селища), а з селищ утворюється держава. Державна влада є продовженням батьківської влади в сім’ї, влади домовласника. Держава – це найвища форма політичного спілкування людей. Патріархальна теорія була спрямована на обґрунтування абсолютної влади царя, але виток її вона вбачала в тих формах сім’ї, де існувала необмежена влада глави сім’ї, патріарха.

Договірна теорія походження держави (Т. Гоббс, Дж. Локк, Ж. – Ж. Руссо та ін., ХVІІ – ХVIII ст.). Державі передує «природний стан», який уявляють як царство необмеженої особистої свободи, загального благоденства або «війни всіх проти всіх». Кожна людина мала природні, невід’ємні права, але в процесі розвитку людства права одних людей вступають у суперечність з правами інших і порядок у суспільстві порушується, виникає насильство. Тому люди домовилися встановити над собою інституцію – державу, яка відповідала б за дотримання порядку, всезагальні інтереси і вимогам якої вони б підкорялися. Держава виникає внаслідок укладення людьми угоди між собою про свідоме самообмеження своєї свободи на користь загальних інтересів, спільного співіснування. Суспільний договір – це згода людей на об’єднання, утворення держави, він має конститутивний характер, оформляє встановлення державно-організованого суспільства. В договірній теорії розрізняють первинний договір (договір об’єднання) і вторинний договір (договір підпорядкування народу і державних органів правителів). Таким чином, держава народилася внаслідок розумної волі народу. Йдеться не про формальне підписання письмового договору, а про стан суспільства, коли люди свідомо і добровільно об’єдналися в державу шляхом мовчазного визнання єдиного об’єднуючого всіх центру.

Теорія насильства (ХІХ ст.). У рамках теорії насильства розрізняють теорію внутрішнього насильства (Є. Дюрінг): власність, класи і держава виникли внаслідок насильства однієї частини суспільства над іншою, і теорію зовнішнього насильства, прихильники якої (К. Каутський, Л. Гумплович) виокремлювали з-поміж найважливіших чинників державотворення війни і територіальні завоювання. Головна причина виникнення держави – завоювання, насильство, поневолення одних племен іншими. Для закріплення влади переможця над завойованими народами, для насильства над ними і утворюється держава. Насильство розглядається як глобальне, а не локальне явище, яке не тільки породжує правлячих і тих, якими правлять, а й має соціально-економічні наслідки, тобто насильство може призвести до рабства, рабство – до виникнення приватної власності, а з приватною власністю пов’язується перехід від кочового до осілого способу життя. При цьому зароджується державна влада, яка спирається на фізичну силу. Це держава племені, основою якої є фізичне переважання одного племені над іншим. З розвитком суспільства держава племені переростає в державу класу.

Ідеї теорії насильства в ХІХ столітті були покладені в обґрунтування расової теорії (Ж. Гобіно, Ф. Ніцше). Поділ суспільства за расовою ознакою вважався основною передумовою виникнення і розвитку держави. У світі існують «вищі» раси, які покликані володарювати, і «нижчі», яким природою призначено бути в підкоренні у «вищих» рас, а виникнення держави необхідне для забезпечення панування одних рас над іншими.

Марксистська (класова) теорія походження держави (К. Маркс, Ф. Енгельс, В. Ленін, XIX – XX ст.). Основи цієї теорії були викладені Ф. Енгельсом у роботі «Походження сім’ї, приватної власності і держави» (1884 р.). Розкладу первіснообщинного ладу і виникненню держави сприяли переважно економічні чинники – суспільний поділ праці, поява надлишкового продукту, приватна власність, майнове розшарування суспільства. Тим самим обґрунтовувалася ідея про класову природу держави, про боротьбу класів між собою як основну причину її виникнення, рушійну силу її існування. Держава виникла із необхідності стримувати пригнічений клас; вона стала знаряддям економічно панівного класу, який за допомогою держави став ще й політично домінуючим у суспільстві.

«Гідравлічна» («іригаційна») теорія Віттфогеля (ХХ ст.). Передумовою ранньої державності був перехід до іригаційного землеробства. Його впровадження не тільки сприяло зростанню обсягу сільськогосподарської продукції, а ще й створювало необхідні організаційні умови розгалуженого державного апарату. Віттфогель пов’язував деспотичні форми держав азіатського способу виробництва з будівництвом іригаційних споруд, для чого необхідно було жорстке централізоване управління і підпорядкування. Деспотизм він називав «гідравлічною» цивілізацією.

Теорія інцесту (кровозмішення) (К. Леві-Строс, XIX ст.). Головним фактором виокремлення людини зі світу природи стала заборона (табу) на кровозмішення. Збереження людського роду і подальший його розвиток вимагали створення спеціальних органів всередині родової общини, здатних контролювати дотримання заборони інцесту і застосовувати примус до її порушників. Ці контролюючі органи з часом почали виконувати й інші громадські функції, виступаючи прообразом майбутньої державної організації.

Органічна теорія походження держави (Г. Спенсер, ХІХ ст.) порівнює суспільство з біологічним організмом. У розвитку суспільства виявляються загальні закономірності, притаманні всім живим організмам (зростання і ускладнення функцій організму, взаємозв’язок їх окремих частин, їх диференціація). Об’єднання людей (племена, союзи племен, імперії, міста-держави) Г. Спенсер називає «агрегатами», які змінюються під впливом соціально-класового розшарування суспільства, спеціалізації праці, утворення органів політичної влади. У державі всі її частини виконують певні функції: уряд – функції мозку; нижчі класи реалізують внутрішні функції, займаються землеробством, скотарством, забезпечують життєдіяльність суспільства; існує спеціальна розподільча система – торгівля, транспорт, засоби зв’язку; панівні класи відповідають за зовнішні функції (забезпечення оборони).

Виникнення держави обумовлювалось також психологічними факторами – особливостями людської психіки, зокрема прагненням людей до пошуку авторитету, якому б можна було підкорятися (Петражицький); демографічними факторами – зростанням народонаселення (Мальтус); географічними – кліматом, ландшафтом, природними ресурсами (Хантінгтон) та ін.

Теорії походження права

За теологічною теорією (Тома Аквінський, Ж. Марітен) право було створене Богом і дароване людині через пророка чи правителя. Воно виражає волю Бога, вищий розум, добро і справедливість. Тома Аквінський підкреслював, що світ заснований на ієрархії форм (божественної, духовної, матеріальної), на чолі якої стоїть Бог. Підпорядкування існує і в системі законів – вічних, природних, людських, божественних.

Теорія примирення (Г. Берман, Е. Аннерс) пояснювала походження права необхідністю упорядкування відносин між родами. Вона виходила з того, що у розв’язанні конфліктів між родами було зацікавлене все первісне суспільство. Договори про примирення спочатку в усній, символічній формі укладалися з допомогою народних зборів, ради старійшин. З часом такі договори, через повторення ситуації однорідного характеру, поступово переросли в правила, юридичні норми (право примирення).

Представники теорії природного права (Т. Гоббс, Дж. Локк, Ж. – Ж. Руссо та ін., XVII – XVIII ст.) вважали, що природне право, на відміну від позитивного (встановленого з волі держави), виникає як закон доброчесності, як право справедливого розуму. Природні права належать людині від народження (право на життя, свободу, власність, прагнення щастя), однак будь-який закон (навіть закон природи) потребує гарантій. Тому люди відмовилися від можливості самостійно захищати свої права і домовилися створити державу, яка має право видавати закони і супроводжувати їх санкціями.

Історична школа права (Г. Гуго, Ф. Савіньї, Г. Пухта, XIX ст.). Право виникає спонтанно як мова народу. Воно виростає з національного духу, народної свідомості і набуває специфічного характеру, притаманного тільки певному народові в найбільш ранні періоди його історії. Тому право виключає всі фактори випадкового, повільного походження. Законодавча діяльність – заключна стадія утворення права, законодавці тільки виражають у юридичній формі те, що диктує народний дух. Право не має універсального характеру, його інститути слід вивчати в контексті конкретного часу, місця, особливостей національного духу, мови того чи іншого народу.

Психологічна теорія (Л. Петражицький, Т. Тард, XIX ст.) пов’язувала витоки права з різними проявами людської психіки (індивідуальної або колективної). З-поміж них – потреба у впокоренні, почуття наслідування, бажання і вірування, вольові імпульси, пристосування як спосіб вирішення соціальних суперечностей і т. ін. Л. Петражицький, зокрема, зводив право до правових емоцій імперативно-атрибутивного характеру. Правові переживання він поділяв на два види: переживання позитивного права (уявлення про те, що норма – результат зовнішнього рішення) і переживання інтуїтивного, автономного права, не пов’язаного з позитивним. Інтуїтивне право – абсолютне, а позитивне – відносне. Законодавство є лише «проекцією» правових переживань, «фантазмом» людської психіки.

Марксистська теорія (К. Маркс, Ф. Енгельс, XIX ст.) спиралася на історико-матеріалістичне вчення про суспільство та суспільний розвиток. Генезис права пов’язувався із класовою боротьбою. Панівний у суспільстві клас змінює звичаї на свою користь, пристосовує їх до своїх потреб, а в разі необхідності цілеспрямовано створює нові закони, в яких виражається його воля. Право є знаряддям створення жорстких рамок діяльності для пригніченого класу. Як і інші форми свідомості, воно виникає і розвивається відповідно до змін в економічній структурі суспільства. Саме спосіб виробництва матеріальних благ детермінує загальний характер політичного, правового, соціального, духовного життя людини.

Кожній з наведених теорій походження держави і права притаманні як певні недоліки, так і позитивні моменти, але всі вони мають право на існування, є відображенням рівня економічного, політичного, культурного розвитку суспільства і свідомості людства, сприяють кращому розумінню передумов і причин виникнення держави і права.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Як були організовані влада і нормативне регулювання в первісній общині?

2. Назвіть причини і загальні закономірності виникнення держави і права.

3. Охарактеризуйте шляхи формування держави і права.

4. Розкрийте зміст основних теорій походження держави і права.

Глава 2

ДЕРЖАВА: ОСНОВНІ ПОНЯТТЯ

2.1. Поняття та ознаки держави

Термін «держава» вживається у трьох основних значеннях:

1) як сукупність людей, які проживають на певній території та об’єднані публічною політичною владою;

2) як політичний інститут, організація публічної політичної влади;

3) як сукупність владних організацій і посадових осіб (органів законодавчої, виконавчої, судової влади).

Приблизно до ХVІ – ХVІІ століття держава трактувалася широко і не відокремлювалася від суспільства, яке вона організовувала і представляла. Для позначення держави використовувалися такі поняття, як князівство, королівство, республіка, тиранія, правління та ін. Спеціальний термін «stato» для визначення держави як особливої політичної організації суспільства був запроваджений в літературу італійським мислителем Н. Макіавеллі (1469 – 1527).

Держава – це суверенна політико-територіальна організація публічної влади певних соціальних сил (класів, груп), яка має апарат управління і примусу, здатна робити свої веління загальнообов’язковими і виконувати як загальносоціальні, так і спеціальні функції.

Ознаки держави:

1) держава має свою територію, окреслену кордонами. Населення об’єднується і поділяється за територіальним принципом (територіальними общинами, волостями, графствами, іншими адміністративно-територіальними одиницями). Постійне населення цієї території підтримує стійкий зв’язок з державою у вигляді підданства чи громадянства і користується її захистом як усередині, так і за межами країни. Органи держави мають територіальні межі здійснення своїх повноважень; управляють певними територіями;

2) держава характеризується наявністю публічної політичної влади, яка не збігається з суспільством. У суспільстві виокремлюється верства населення, яка не виробляє матеріальних чи духовних благ, а лише долучається до управлінських справ і наділяється для цього владними повноваженнями. З ускладненням суспільних функцій відбувається кількісне зростання професійних управлінців, влада набуває інституціоналізованого характеру, тобто здійснюється за допомогою окремих органів і установ – апарату держави. У своїй діяльності держава спирається на організоване легальне і легітимне примушування, має спеціальні органи примусу (армію, поліцію, пенітенціарні установи тощо);

3) держава встановлює і збирає податки, робить позички і надає кредити, тобто формує матеріальну базу, необхідну для утримання державного апарату і фінансування загальносоціальних функцій держави. Податки – це безоплатні, постійні платежі на користь держави (казни). Вони існували як у натуральній, так і в грошовій формі. Спочатку це був додатковий продукт, у подальшому суспільство перейшло до регулярного збору данини, а ще пізніше – до введення і сплати податків;

4) держава здатна видавати закони та інші правові акти, з допомогою яких веління державної влади набувають загальнообов’язкового характеру;

5) держава володіє суверенітетом.

Суверенітет – це властивість державної влади бути верховною і юридично незалежною від будь-якої іншої соціальної влади, самостійно здійснювати свої функції в межах національного і міжнародного права.

Державний суверенітет розглядається у двох аспектах: як внутрішній і зовнішній. Верховенство державної влади всередині країни (внутрішній суверенітет) виявляється:

а) у поширенні влади на все населення і громадські організації країни, а також на тих, хто перебуває в межах екстериторіальності (наприклад, на осіб та установи, які знаходяться за кордоном);

б) у можливості скасувати або визнати незначними вияви іншої соціальної влади (у суспільстві можуть існувати різні види соціальної влади – партійна, профспілкова, виробнича, сімейна та інші, але вищою владою, рішення якої обов’язкові для всіх громадян, організацій та установ, володіє тільки держава);

в) у наявності у державної влади силової основи (збройні сили, органи охорони громадського порядку, каральні установи);

г) у безпосередньому здійсненні владних повноважень через законодавство, державне управління, правосуддя.

Незалежність державної влади на міжнародній арені (зовнішній суверенітет) виявляється в тому, що держава як суб’єкт міжнародного права є рівноправним учасником міжнародного спілкування, безпосередньо укладає договори, обмінюється дипломатичними, консульськими, торговими представництвами, сприяє зміцненню миру та міжнародної безпеки.

Суверенітет держави необхідно відрізняти від суверенітету народу і суверенітету нації. Суверенітет народу ґрунтується на визнанні всього правомочного населення країни джерелом і носієм влади, на його праві самостійно визначати свою долю, безпосередньо або через представницькі органи брати участь у розробленні політики держави, контролі за її діяльністю. Суверенітет нації – це її повновладдя, реальна можливість визначати характер свого національного життя, політична свобода, здатність політичного самовизначення аж до відокремлення і створення самостійної держави.

2.2. Функції держави

Функції держави – це основні напрямки внутрішньої і зовнішньої діяльності держави, в яких виявляються і конкретизуються її сутність і соціальне призначення. Функції держави відображають її еволюцію; послідовність їх виникнення залежить від черговості завдань, які виникають перед суспільством на конкретному етапі історичного розвитку. Функції держави обумовлені реальними економічними можливостями суспільства, рівнем його культурного розвитку, потребами та інтересами населення, національними особливостями, впливом міждержавних відносин, міжнародних норм і принципів на внутрішнє життя держави та іншими чинниками.

Функції держави поділяють:

1) за значенням – на основні, які мають пріоритетне значення в розвитку суспільства (наприклад, екологічна, соціальна), і похідні (допоміжні), що мають супровідний, обслуговуючий характер (функція оподаткування і фінансового контролю);

2) за часом дії – на постійні, що характерні майже для всіх етапів розвитку держави (функція забезпечення правопорядку), та тимчасові, які розраховані на специфічні умови суспільного розвитку і після вирішення конкретних завдань втрачають своє значення (ліквідація наслідків стихійного лиха, надання допомоги іншим державам);

3) за сферами діяльності – на внутрішні, пов’язані з реалізацією політичної влади всередині країни (політична, економічна, соціальна, культурно-освітня, екологічна тощо), та зовнішні, які відображають зовнішню політику держави.

Головним завданням сучасної держави є охорона і захист прав і свобод людини, забезпечення кожному члену суспільства гідних умов існування на засадах свободи, справедливості, солідарності. Функції держави мають бути спрямовані на реалізацію цього завдання.

З-поміж внутрішніх функцій сучасної держави слід виокремити: створення демократичних умов, інститутів для виявлення, враховування і координації інтересів різних соціальних груп суспільства (політична функція); створення умов для розвитку виробництва на основі визнання і захисту різних форм власності (економічна функція); задоволення потреб населення в зайнятості, житлі, охороні здоров’я, соціальному захисті, соціальному страхуванні (соціальна функція); сприяння розвитку науки, освіти, культури (культурно-освітня функція); охорона навколишнього природного середовища (екологічна функція); захист державно-конституційного ладу, забезпечення законності і правопорядку в суспільстві та ін.

До зовнішніх функцій можна віднести захист територіальної цілісності і непорушності кордонів; участь у створенні світової економічної системи на основі міжнародного поділу та інтеграції виробництва і праці; міжнародне культурне співробітництво; участь у боротьбі з порушеннями міжнародного правопорядку, в реалізації міжнародних екологічних і соціальних програм та ін.

Функції держави здійснюються в певних правових формах, під якими слід розуміти однорідну за своїми зовнішніми ознаками (за характером і юридичними наслідками) діяльність державних органів, пов’язану в основному з виданням юридичних актів.

Правовими формами реалізації функцій держави є:

– правотворча діяльність, змістом якої є розробка і прийняття нормативних актів, внесення змін до чинного законодавства, скасування юридичних норм;

– правозастосовча діяльність – владно-організуюча діяльність компетентних органів та посадових осіб, які забезпечують у конкретних життєвих випадках реалізацію юридичних норм суб’єктами права. У правозастосовчій діяльності виокремлюють оперативно-виконавчу (виконавчо-розпорядча робота державних органів, пов’язана з повсякденним вирішенням різних питань управління справами суспільства шляхом видання індивідуально-правових актів, які є підставою для виникнення, зміни чи припинення правовідносин) та правоохоронну діяльність (здійснення функцій держави шляхом владної оперативної роботи державних органів, спрямованої на охорону норм права від порушень, захист наданих громадянам суб’єктивних прав і забезпечення покладених на них юридичних обов’язків);

– контрольна діяльність – здійснення дій з нагляду і перевірки виконання та додержання підпорядкованими суб’єктами (організаціями, установами, громадськими об’єднаннями) нормативно-правових актів і попередження правопорушень;

– установча діяльність – формування, ліквідація, реорганізація інститутів влади, органів держави або інших керуючих суб’єктів (наприклад, виборчий процес, пов’язаний зі створенням інститутів державної влади або органів місцевого самоврядування).

2.3. Форма держави

Форма держави характеризує організацію верховної влади, структуру і порядок взаємовідносин вищих державних органів, посадових осіб і громадян, способи і засоби володарювання. Вона складається з трьох основних елементів: форми правління, форми державного (територіального) устрою і державно-правового режиму.

Форми правління поділяються за способом організації верховної влади та за її формальним джерелом на монархії (грец. monarchia – єдиновладдя) і республіки (лат. respublica – суспільна, всенародна справа).

У монархіях формальним джерелом влади є одна особа. Монарх отримує свій пост у спадщину, незалежно від виборців чи представницьких органів влади. Існує декілька різновидів монархічної форми правління: абсолютна монархія, за якої влада монарха юридично і фактично ніким і нічим не обмежена (Оман, Катар); дуалістична монархія, в якій законодавча влада здійснюється парламентом, а монарх очолює управління державою і формує уряд (Марокко, Бутан); парламентська монархія, в якій повноваження монарха суттєво обмежені конституцією і парламентом. Монарх формально вважається главою держави, але фактично виконує представницькі функції і лише частково – виконавчі, іноді має право вето на закони парламенту, яким практично не користується. Уряд формується парламентською більшістю і підзвітний парламенту, а не монарху (Велика Британія, Швеція, Данія, Японія, Норвегія та ін.). Якщо монарх очолює не лише світське, а й духовне правління, має місце теократична монархія (Ватикан, Саудівська Аравія).

У республіці джерелом влади є народ; вищі органи держави обираються громадянами або формуються представницькими органами. В сучасному світі існують три види республіки: парламентська, президентська і змішана (парламентсько-президентська чи президентсько-парламентська).

Головними рисами парламентської республіки є створення уряду на парламентській основі та його формальна відповідальність перед парламентом, який здійснює щодо уряду такі функції: формує і підтримує його; встановлює фінансові межі діяльності уряду; контролює уряд і в разі необхідності може виразити йому вотум недовіри; критикує урядову політику тощо. Уряд наділений виконавчою владою, а нерідко й законодавчою ініціативою. Хоча керівник уряду (прем’єр-міністр, канцлер) офіційно не є главою держави, реально він – перша особа в політичній ієрархії. Президент може обиратися або парламентом, або зборами виборців, або безпосередньо народом. Його політична роль зводиться до представницьких та церемоніальних функцій (Німеччина, Індія, Греція, Ізраїль, Австрія, Угорщина та ін.).

Президентська республіка вирізняється тим, що президент у ній є водночас і главою держави, і главою уряду. Він сам призначає членів кабінету міністрів, які відповідальні перед ним, а не перед парламентом. У президентській республіці існують жорсткий поділ влади, значна самостійність її гілок. Парламент може обмежувати діяльність президента з допомогою законів і через затвердження бюджету; президент має право відкладального вето на рішення парламенту (США, Бразилія, Мексика, Аргентина, Кіпр та ін.).

Змішана республіка поєднує сильну президентську владу з ефективним контролем парламенту за діяльністю уряду і характеризується подвійною відповідальністю уряду: перед президентом і перед парламентом (Франція, Польща, Румунія, Україна).

Форма державного (територіального) устрою – це спосіб національного і адміністративно-територіального устрою держави, який відображає характер взаємовідносин між її складовими частинами, а також центральними і місцевими органами влади. За формою державного устрою держави поділяють на унітарні і федеративні.

Унітарна держава складається з адміністративно-територіальних одиниць, які не мають політичної самостійності. Ознаками унітарної держави є також єдина структура державного апарату на всій території країни (у тому числі єдина судова система), єдине громадянство, одноканальна система загальнодержавних податків, єдина система законодавства (Болгарія, Угорщина, Данія, Чехія, Україна). Унітарні держави поділяють на централізовані, децентралізовані і відносно централізовані. В централізованих унітарних державах глави місцевих державних адміністрацій призначаються «зверху» актами «центральної» державної влади (Індонезія, Таїланд). У децентралізованих унітарних державах органи місцевого самоврядування і глави місцевих державних адміністрацій обираються населенням відповідної території (Велика Британія, Японія). Україна є прикладом відносно централізованої унітарної держави, територіальний устрій якої ґрунтується на засадах єдності і цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади (державного управління з місцевим самоврядуванням), збалансованості соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних, демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій (ст. 2, 132 Конституції України). Унітарні держави можуть мати у своєму складі автономії (Іспанія, Італія, Франція, Фінляндія).

Головна відмінність федерації (лат. faideratia – союз, об’єднання) від унітарної держави полягає в тому, що вона є союзною державою, яка виникає внаслідок об’єднання декількох державних утворень (суб’єктів федерації), кожне з яких має власний адміністративний поділ, володіє частковим суверенітетом і повною політичною самостійністю (США, Австралія, Індія, Росія, ФРН, Швейцарія). У федераціях існує два рівні державного апарату: федеральний і суб’єктів федерації (штатів, республік, земель, кантонів і т. ін.). Парламент складається, як правило, з двох палат, одна із яких представляє інтереси суб’єктів федерації. Кожна особа має подвійне громадянство – федерації і відповідного суб’єкта федерації. Суб’єкти федерації наділені правом приймати власну конституцію і закони, які не повинні суперечити федеральному законодавству. Разом із федеральними податками, які надходять до федеральної казни, встановлено і податки суб’єктів федерації (двоканальна податкова система). Федерації створюються за територіальним (Мексика, Бразилія), національним (Бельгія) чи національно-територіальним (Канада) принципом. Відповідно до характеру та обсягу повноважень суб’єктів федерації, розрізняють: симетричні – федерації, в яких усі суб’єкти мають рівний правовий статус, і асиметричні – федерації, в яких юридичний і фактичний статус суб’єктів федерації неоднаковий (Росія, Індія). Федеративний державний устрій має забезпечити вільне об’єднання і рівноправну взаємодію спільнот, які мають значні етнічні, історико-культурні, релігійні та інші особливості, і створити оптимальні умови для вираження регіональних та інших інтересів меншин.

Разом із зазначеними формами державного устрою в літературі іноді виокремлюють конфедерацію – союз суверенних держав, члени якого, зберігаючи свою незалежність, утворюють на договірних засадах спеціальні спільні органи для координації дій при вирішенні конкретних проблем. Принцип конфедералізму означає збереження повної юридичної та політичної самостійності держав, які належать до конфедерації, відсутність центральної влади, спільного єдиного законодавства, громадянства, судової системи. Взаємовідносини між суб’єктами конфедерації будуються винятково на основі добровільних домовленостей. Повноваження керівних об’єднаних органів конфедерації чітко визначені й обмежені сферою їх компетенції. У конфедерації не існує єдиної податкової системи, бюджет формується за рахунок внесків її членів. Правова підстава утворення конфедерації – союзний договір, а не конституція. Конфедеративні утворення мають тимчасовий характер і переростають у федерації або розпадаються на окремі унітарні держави. Конфедеративними утвореннями вважаються США 1776 – 1787 рр., Швейцарія до 1848 р., Німеччина 1815 – 1867 рр., ОАР (Єгипет і Сирія) 1958 – 1991 рр., Сенегамбія (Сенегал і Гамбія) 1982 – 1989 рр.

Державно-правовий режим – це сукупність способів і методів здійснення державної влади. Всі існуючі державно-правові режими поділяються на демократичні і недемократичні. У більшості сучасних держав поширений демократичний (грец. demos – народ, kratos – влада) режим (Франція, США, Німеччина, Австрія, Швейцарія та ін.). Він характеризується: прямою участю населення у вирішенні державних питань (пряма, або безпосередня, демократія) чи з допомогою виборних представницьких органів (парламентська, або представницька, демократія); гарантованістю та реальністю прав і свобод людини і громадянина; існуванням різних форм власності; політичним та ідеологічним плюралізмом; законністю і правопорядком; верховенством права в суспільстві та незалежним правосуддям.

Різновидами недемократичних державно-правових режимів вважаються авторитарні і тоталітарні. Авторитарний (лат. autoritas – вплив, влада, наказ) режим заснований на необмеженій владі однієї особи або групи осіб; не допускає політичної опозиції, але зберігає автономію особи і суспільства в неполітичній сфері (Іран, Ірак, Судан, Йорданія, Сингапур).

Тоталітарний (лат. totus – увесь, цілий) режим характеризується: всеохоплюючим контролем влади над суспільством і особою, пануванням однієї політичної партії, яка зростається з державою; наявністю єдиної «офіційної» ідеології, якій підкоряється вся суспільна система; зведенням до мінімуму або відсутністю політичних прав і свобод; опорою на силові методи, на апарат примусу при здійсненні владних повноважень; агресивністю у зовнішній політиці. Прикладом тоталітарного режиму є фашистський режим (Італія 1922 р.), націонал-соціалізм (Німеччина 1933 р.).

2.4. Механізм (апарат) держави

Для підтримки нормальної життєдіяльності суспільства, вирішення завдань та виконання функцій держави утворюються різні державні організації, які складають поняття механізму держави. До них належать:

– державні підприємства – господарюючі суб’єкти, необхідні для виробництва продукції, виконання робіт і надання послуг з метою задоволення потреб суспільства та отримання прибутку;

– державні установи – організації, що здійснюють соціально-культурні функції у сфері освіти, науки, охорони здоров’я;

– державні органи – організації (посадові особи), наділені владними повноваженнями для виконання завдань і функцій держави.

Сукупність державних органів, з допомогою яких забезпечується реалізація внутрішніх і зовнішніх функцій держави, називається апаратом держави. Він є складовою частиною механізму держави, але не ототожнюється з ним.

Державний орган як самостійна частина апарату держави характеризується такими ознаками:

– виступає від імені держави і представляє державу у відносинах, пов’язаних з її компетенцією;

– утворюється і діє на чіткій правовій основі; його компетенція (цілі, завдання, функції, права, обов’язки, форми і методи діяльності) закріплюється в нормативно-правовому порядку – у конституції, законах, положеннях про відповідні державні органи;

– має встановлену для нього організаційну структуру і пов’язану з нею систему службової підпорядкованості і службової дисципліни;

– наділяється державою певними матеріальними засобами і коштами;

– має необхідний обсяг державно-владних повноважень, на основі яких посадові особи і колегіальні органи видають юридичні акти і забезпечують їх реалізацію (у тому числі застосовують у разі необхідності заходи примусового характеру).

Апарат держави, як правило, включає:

а) представницькі органи (парламент);

б) виконавчі органи (уряд, міністерства, відомства);

в) судові органи;

г) органи контролю і нагляду;

д) збройні сили, органи національної безпеки і охорони громадського порядку.

Особливе місце посідає глава держави (президент).

Ефективність роботи апарату держави залежить передусім від того, наскільки чітко розподілені функції і компетенція між органами законодавчої, виконавчої та судової влади.

Теорія поділу влади, деякі ідеї якої відомі ще за часів античності, найбільш систематизовано була викладена в ХVІІ – ХVІІІ століттях (в Англії – Д. Локк; у Франції – Ш. Л. Монтеск’є). Її мета – запобігти зловживанням владою з боку державних органів (посадових осіб), забезпечити політичну свободу. Так, на думку Ш. Л. Монтеск’є, зосередження всієї повноти влади в одній особі або в одному органі державної влади завжди буде призводити до свавілля. Зміст цієї теорії полягає в децентралізації державної влади та її поділі залежно від функціонального призначення на законодавчу, виконавчу та судову. Кожна з трьох гілок влади має посісти своє місце в загальній системі державно організованої влади і вести державні справи в певних межах, належними шляхами і засобами. Важливо не тільки забезпечити чіткий розподіл компетенції між різними державними органами, а й створити механізм їх взаємодії, систему «стримувань і противаг».

Законодавчу владу здійснює представницький орган – парламент (в Україні – Верховна Рада). Як єдиний представник волі всього народу парламент має виключне право: приймати загальнообов’язкові нормативні акти – закони; встановлювати податки і затверджувати державний бюджет; ратифікувати міжнародні договори; призначати референдуми; здійснювати контроль за діяльністю уряду; застосовувати процедуру імпічменту та ін. У своїй діяльності парламент зобов’язаний керуватися принципами права і додержуватися прав людини; бути під контролем народу (система народного представництва і демократичних виборів), дотримуватися встановленої процедури прийняття законодавчих актів. Конституційність чинного законодавства забезпечується органом конституційного нагляду (конституційним судом). Глава держави (президент) має право вето на закони, прийняті парламентом.

Виконавча влада здійснюється главою держави (президентом, конституційним монархом), урядом, різними міністерствами, іншими центральними установами (комітетами, відомствами, службами тощо), місцевими державними органами виконавчої влади (в Україні виконавча влада належить Кабінету Міністрів, міністерствам, місцевим державним адміністраціям в областях, районах, містах Києві та Севастополі). Діяльність виконавчої влади має ґрунтуватися на законі і реалізовуватися в його межах; виконавча влада не може привласнювати собі інших, крім визначених законом, повноважень і вимагати від громадян виконання обов’язків, не передбачених чинним законодавством. Повноваженнями уряду є, зокрема, забезпечення виконання рішень законодавчої влади; проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики, політики у сферах праці, соціального захисту, освіти, науки, культури, охорони природи; забезпечення обороноздатності і національної безпеки, громадського порядку, боротьба зі злочинністю тощо. Уряд має право законодавчої ініціативи. Парламент може розглянути питання про відповідальність уряду і прийняти резолюцію про недовіру, наслідком якої є відставка уряду. Міністри, керівники інших центральних та місцевих органів виконавчої влади не мають права суміщати свою службову діяльність з іншою роботою (крім викладацької, наукової, творчої), бути у складі керівного органу чи наглядової ради підприємства, що має на меті одержання прибутку. Важливу роль у боротьбі зі зловживаннями владою відіграють інститут імпічменту і встановлення певних строків президентської влади. Нормативні акти президента й уряду підлягають конституційному нагляду.

Судова влада здійснює правосуддя (в Україні судова влада належить Конституційному Суду, судам загальної юрисдикції, які будуються за принципами територіальності і спеціалізації). Метою правосуддя є захист конституційного ладу, прав і свобод громадян, прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності. Судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються тільки закону. Це означає, що будь-які обмеження, вплив або втручання з боку органів законодавчої та виконавчої влади, посадових осіб, громадських організацій, партій, рухів, колективів, окремих громадян у процесуальну діяльність судів забороняються. Судді не залежать також від судів вищого рівня, слідчих органів, прокурорів і від висновків кожного з учасників судового розгляду справи. Спори про право розглядаються в судових засіданнях суддею одноособово, колегією суддів чи судом присяжних на основі принципів законності, рівності учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, гласності, забезпечення доведеності вини, обов’язковості рішень суду.

Органом конституційної юрисдикції є незалежний від законодавчої, виконавчої та судової влади Конституційний Суд. Специфіка діяльності Конституційного Суду полягає в тому, що він не здійснює правосуддя в повному розумінні цього слова, а вирішує питання про відповідність (конституційність) законів та інших правових актів Конституції. Конституційний суд покликаний забезпечити верховенство Основного Закону держави – Конституції, сприяти попередженню зловживань владою, ліквідації конфліктів між виконавчою та законодавчою владами, що виникають при здійсненні нормотворчих функцій.

У практиці державного будівництва багатьох сучасних країн по-різному використовується принцип поділу влади. Так, жорсткий поділ влади характерний для країн із президентськими формами республіканського правління (наприклад, США). Більш тісний взаємозв’язок гілок влади, навіть переплетення їх функцій, є характерним для парламентських (Італія, ФРН) і змішаних республік (Україна, Франція).

2.5. Громадянське суспільство і держава

Процес формування громадянського суспільства починається приблизно з ХVІІ – ХVІІІ ст. Генезис громадянського суспільства обумовлений прагненням людей створити суспільство, яке домінує над державою, складається з вільних і рівноправних індивідів та їх об’єднань, у якому визнається суверенітет народу; народ делегує владні повноваження державним органам і контролює їх виконання, а природні права людини цінуються вище за право позитивне (за закони держави).

Термін «громадянське суспільство» вживається у двох основних значеннях:

– як автономна частина суспільства, безпосередньо незалежна від держави та її структур;

– як форма існування ринково-демократичного суспільства.

Громадянське суспільство – суспільство з достатньо розвиненими соціально-економічними, культурними, сімейними, етнічними, релігійними, моральними стосунками між його членами, яке є відносно незалежним від держави утворенням, але взаємодіє з нею. Воно складається з асоціацій, добровільних об’єднань людей; існує поза межами політичних структур, але охоплює їх, бо вони створені громадянами як первинними суб’єктами політичного життя.

Громадянському суспільству притаманні відносини конкуренції та солідарності між юридично рівноправними і вільними партнерами. Воно ґрунтується на юридично оформленому плюралізмі в різних сферах: в економічній (рівність усіх форм власності, свобода підприємництва і приватної ініціативи); у політичній (багатопартійність, незалежна від держави діяльність громадських організацій і органів місцевого самоврядування, свобода слова і друку); в ідеологічній (ідеологічна різноманітність, свобода інформації).

Головним суб’єктом громадянського суспільства є людина, тому вся його діяльність зорієнтована на особу, забезпечення їй можливостей для реалізації прав і свобод, для задоволення потреб і законних інтересів, розкриття індивідуальних здібностей. Природні права людини завжди мають пріоритет у її взаємовідносинах із суспільством і державою.

Громадянське суспільство можливе лише в демократичній правовій державі, легітимна влада якої не втручається в законне приватне та асоціативне життя індивідів. Правова держава і громадянське суспільство мають одну мету: їхні соціальні інститути покликані служити людині, захищати її права і свободи.

Держава є публічно-владною формою організації громадянського суспільства. Носії влади – наймані працівники громадянського суспільства – здійснюють управління справами цього суспільства від його імені і в його інтересах, використовуючи такі інститути демократії, як парламентаризм, вільні вибори, федералізм, незалежне правосуддя тощо.

Основна тенденція впливу громадянського суспільства на владні структури знаходить свій вияв у обмеженні і подоланні політичного відчуження; воно припускає втручання політичної влади тільки в межах необхідності компетентного вирішення проблем вільного розвитку та життєствердження людини й суспільства.

Держава бере на себе зобов’язання захищати життя, здоров’я, безпеку громадян, здійснювати ефективні соціальні програми, забезпечувати національну злагоду, матеріальне й духовне зближення з іншими народами (відкритість суспільства). Межі державно-правового регулювання суспільних відносин визначаються Конституцією і обмежуються правами людини, загальновизнаними нормами і принципами міжнародного права.

2.6. Правова соціальна держава

Концепція правової держави формувалася поступово. Так, про владу закону над громадянами і правителями говорив ще давньогрецький філософ Солон; про співвідношення природних прав людини і законів держави писали Арістотель і Цицерон. Положення теорії правової держави у ХVІІІ – ХХ століттях відображені у працях англійських філософів Т. Гоббса, Д. Локка, французьких філософів Ш. Л. Монтеск’є, Ж. – Ж. Руссо, російських учених М. Коркунова, П. Новгородцева, Б. Кістяківського, Г. Шершеневича. Філософське обґрунтування ідеї правової держави міститься у працях німецьких філософів Г. Гегеля та І. Канта. Термін «правова держава» запровадили в літературу ХІХ століття німецькі юристи Р. фон Моль, К. Т. Велькер, Ф. фон Аретин та ін.

Правова держава – це форма організації політичної влади громадянського суспільства та її взаємовідносин з індивідами, яка ґрунтується на принципах верховенства права, поваги особистості, недоторканності її прав, свобод, законних інтересів.

Сутність правової держави має два аспекти: формально-юридичний, виражений в обмеженні політичної влади правом, та соціальний, що знаходить свій вияв у забезпеченні прав і свобод людини і громадянина.

Основні ознаки правової держави:

1) наявність розвиненого громадянського суспільства, різноманітність не опосередкованих державою взаємовідносин вільних і рівноправних індивідів;

2) суверенітет народу; конституційно-правова регламентація державного суверенітету, який має представницький характер;

3) верховенство права, поширення його вимог на діяльність усіх громадських і політичних організацій, індивідів, всі сфери суспільного життя;

4) правова рівність громадян;

5) визнання і реальне гарантування прав і свобод людини;

6) взаємна відповідальність держави і особи (громадяни несуть відповідальність перед державою за порушення правових норм, а держава відповідає перед громадянами за невиконання взятих на себе зобов’язань);

7) пріоритет у сфері приватного права принципу «дозволено все, що не заборонено законом», а у сфері публічного права – «дозволено тільки те, що прямо встановлено законом»;

8) пряма дія Конституції та норм міжнародного права;

9) поділ влади на законодавчу, виконавчу, судову; їх взаємодія і взаємний контроль на основі процедур, передбачених Конституцією;

10) визначальна роль суду у вирішенні всіх конфліктів у суспільстві; можливість оскаржити в судовому порядку неправомірні дії державних органів і посадових осіб; незалежність судових органів від органів державного управління і будь-яких політичних сил;

11) створення і підтримка режиму демократії, законності, конституційності;

12) високий рівень правосвідомості і правової культури суспільства та особи.

Правова держава – необхідна умова вільного існування людей у демократичному суспільстві, заснованому на їх майновій і правовій суверенності та захищеності законом.

Соціальна держава є новим, якісним етапом у розвитку правової держави. Ліберальний варіант правової держави проголошував принципи індивідуальної свободи, формальної рівності людей, невтручання держави у справи громадянського суспільства. Проте фактична нерівність людей, класове протистояння в суспільстві, потреба в діях держави в напрямку гарантування соціально-економічних прав людини і громадянина обумовили необхідність запровадження соціально орієнтованої державної політики, забезпечення кожній людині прожиткового мінімуму, досягнення соціальної справедливості, вирівнювання соціальної нерівності.

Про соціальний характер держави свідчать такі ознаки:

– наявність соціально орієнтованої ринкової економіки;

– розробка і реалізація державою різноманітних соціальних програм;

– розвинене соціальне законодавство;

– забезпечення державою гідних умов життя, соціальної захищеності, рівних стартових умов для самореалізації кожної людини;

– врегулювання відносин між різними соціальними групами з питань досягнення благополуччя на основі принципу соціальної справедливості, усунення напруженості та конфліктів у суспільстві.

Принцип соціальної правової держави в тій чи іншій формі закріплюють конституції багатьох сучасних держав, у тому числі України. Стаття 1 Конституції України проголошує її демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров’я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Держава для людини – такий зміст конституційних норм, які визначають державну політику в соціальній сфері, забезпечують соціальну спрямованість економіки (ст. 3, 11, 13, 17, 27, 43, 45, 52 та ін.). В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу, закони та інші підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй, норми Конституції є нормами прямої дії, звернення до суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції гарантується (ст. 8).

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Дайте поняття держави і державного суверенітету.

2. Охарактеризуйте внутрішні і зовнішні функції держави.

3. Назвіть види форм правління, державного устрою, державно-правового режиму.

4. Вкажіть на відмінності між механізмом і апаратом держави. У чому сутність принципу поділу державної влади?

5. Розкрийте співвідношення громадянського суспільства і правової держави.

Глава 3

ПРАВО: ОСНОВНІ ПОНЯТТЯ

3.1. Поняття та ознаки права

Під словом «право» розуміють обґрунтовану, виправдану свободу або можливість поведінки, які визнаються суспільством. У юридичній сфері термін «право» використовується в суб’єктивному значенні як свобода конкретної особи або можливість юридично забезпеченої поведінки (наприклад, право володіти, користуватися і розпоряджатися майном), а також в об’єктивному значенні – як сукупність юридичних норм, закріплених у законах, інших джерелах, визнаних державою.

У кожному державно організованому суспільстві разом із правом в юридичному значенні (позитивне право) існує так зване природне право (наприклад, право на життя, свободу, безпеку, власність тощо). Природні принципи і норми взаємовідносин між людьми і державою, які забезпечують індивіду можливість діяти за власним розсудом або отримувати певні блага, існують незалежно від держави, але охороняються нею. У своїй основі вони незмінні й абсолютні. Маючи вигляд об’єктивних вимог, ідей, уявлень, природні права можуть потім відображатися в нормах-звичаях, нормах моралі, юридичних нормах.

Право – складне, багатоаспектне явище. Усю різноманітність думок щодо праворозуміння можна звести до трьох напрямків: нормативного, соціологічного, природно-правового.

Нормативне праворозуміння ототожнює право і закон. Право – це система загальнообов’язкових норм, закріплених у законах та інших нормативних актах, які встановлюються й охороняються від порушень державною владою. За допомогою загальних, абстрактних і тому рівних для всіх суб’єктів права норм застосовуються однакові вимоги до соціально і майново нерівних людей, що і є сутністю права.

Представники соціологічного підходу вважають пріоритетними суспільні відносини. Право існує не лише у вигляді закону, правових знань та уявлень, а й як порядок суспільних відносин у діях та поведінці людей.

Природно-правовий напрямок ґрунтується на розмежуванні права і закону, розумінні права як форми суспільної свідомості. Право – об’єктивно зумовлена загальна міра свободи і рівності, яка відображає вимоги справедливості, а закон – офіційне, формально визначене, нормативно-обов’язкове вираження права.

Різні підходи до поняття права не виключають один одного. Це сумісні площини трактування того самого явища. На певних етапах розвитку суспільства і правової системи вони не рівнозначні. Так, у період становлення правової системи на перший план закономірно виходить природно-правове розуміння права. Воно сприяє трансформуванню соціальних інтересів у правові категорії та поняття, засвоєнню суспільною правосвідомістю загальних принципів і норм правової системи. Стабільність розвитку суспільства, держави і права підвищує значення нормативного розуміння права.

Існування і призначення права в суспільстві обумовлені необхідністю нормативного упорядкування суспільних відносин і, в першу чергу, гарантуванням свободи автономної особи, простору для юридично дозволеної поведінки.

З точки зору практичної юриспруденції, право як інституційне нормативне утворення – це система загальнообов’язкових норм і принципів, закріплених у законах та інших джерелах, визнаних і охоронюваних державою, які є критерієм правомірності поведінки учасників суспільних відносин. Сутність права полягає в тому, що воно відбиває узгоджену волю учасників відносин, що регулюються, є мірою свободи і відповідальності індивідів та їх колективів, засобом цивілізованого задоволення різноманітних інтересів і потреб.

Праву притаманні такі ознаки:

1) нормативність. Право складається з норм – загальних правил, моделей поведінки, адресованих невизначеному колу осіб (неперсоніфікований характер) і розрахованих на багаторазове застосування (невичерпність дії актами застосування);

2) загальнообов’язковість. Право однаково поширюється на всіх учасників суспільних відносин, які опинилися в нормативно регламентованій ситуації;

3) системність. Право існує у вигляді цілісної системи взаємопов’язаних норм і принципів;

4) закріплення норм у законах, інших визнаних державою офіційних джерелах (судових прецедентах, правових звичаях, нормативних договорах тощо). Саме таким чином норми набувають формальної визначеності, тобто точного фіксування вимог, що їх ставлять до поведінки людей, докладно виписаних можливих і необхідних варіантів поведінки, наслідків недотримання юридичних заборон. Водночас право не ототожнюється із законом. Закон (інші нормативні акти) – лише одна з форм виразу права. Він має відповідати ідеям права, його природі, цінностям і правам людини, інакше у встановленому порядку закон визнається недійсним і в такому разі не є правом;

5) державна забезпеченість. Загальні правила, які визнаються державою як правові, підтримуються державною владою. Це надає суб’єктам права впевненості в тому, що передбачені в юридичних нормах права й обов’язки будуть реалізовані;

6) право – міра свободи людини, критерій правомірності її поведінки в суспільстві. Право закріплює справедливу міру свободи і рівності людей у суспільстві, виступає критерієм правомірно дозволеної або забороненої поведінки. Воно дає відповідь на питання про наявність чи відсутність у суб’єктів суб’єктивних прав або юридичних обов’язків, про правомірність їхніх дій, про можливість юридичної відповідальності та ін. Право покликано забезпечити передусім сферу юридично дозволеного, тобто простір для незалежності автономної особи.

Роль права в житті суспільства відображається у його функціях – основних напрямках правового впливу на суспільні відносини. Розрізняють загальносоціальні і власно юридичні функції права. До загальносоціальних функцій відносять культурно-історичну, виховну, функцію соціального контролю, інформаційно-орієнтуючу.

Власне юридичні функції права поділяють на регулятивну та охоронну.

Регулятивна функція – це упорядкування суспільних відносин шляхом закріплення в правових нормах корисного для людини і суспільства порядку, забезпечення активної поведінки суб’єктів права. Вирішальне значення при здійсненні регулятивної функції мають, наприклад, інститут права власності (його юридична сутність полягає в підтримці існуючих майнових порядків через надання індивідам правомочностей щодо володіння, користування, розпорядження речами), інститут політичних прав і свобод громадян та ін. Регулятивна функція має два різновиди: регулятивну статичну і регулятивну динамічну. Регулятивна статична функція забезпечує стабільність і незмінність соціально-правових цінностей, закріплення тих чи інших статусів у суспільстві. Регулятивна динамічна функція спрямована на обслуговування різних соціальних процесів (наприклад, торговельний обіг обслуговують такі інститути права, як договір, поставка, кредит та ін.).

Охоронна – це функція встановлення заходів юридичного захисту і юридичної відповідальності, порядку їх накладення і здійснення. Змістом охоронної функції права є охорона найбільш суспільно значущих відносин у різних сферах діяльності людей (соціально-економічній, культурній, державно-політичній) та витискання і ліквідація відносин, небезпечних для життя, здоров’я, моральності, соціального та економічного добробуту. Якщо в основу регулятивної функції права покладені уповноважувальні і зобов’язувальні норми права, то охоронна реалізується за допомогою заборонних правових норм.

3.2. Право в системі соціальних норм. Право і мораль

Нормативне соціальне регулювання, тобто упорядкування поведінки людей в суспільстві, здійснюється за допомогою соціальних норм – загальних правил поведінки, які поширюються на всі подібні випадки і на всіх суб’єктів. Разом з ними існують технічні норми – правила, які характеризують ставлення людини до природи, техніки, знарядь та засобів виробництва.

Зміст соціальних норм зумовлений рівнем соціально-економічного та культурного розвитку суспільства. Усі соціальні норми мають спільну мету – регулювати поведінку людей, але розрізняються за способами їх утворення і охорони від порушень, за формами виразу, методами впливу на суспільні відносини.

Види соціальних норм:

– норми права – прийняті (санкціоновані) і забезпечені державою загальнообов’язкові, формально визначені правила поведінки, які надають учасникам відносин, що регулюються, суб’єктивні права і покладають на них юридичні обов’язки;

– норми моралі – правила поведінки, що ґрунтуються на існуючих у суспільстві уявленнях про справедливість, добро, честь, совість, гідність та забезпечені силою громадської думки;

– норми-звичаї – правила поведінки, що склалися історично і виконуються в силу звички (традиції, етикет);

– норми релігії – правила поведінки, встановлені різними віросповіданнями й обов’язкові для віруючих;

– корпоративні норми – правила поведінки, вироблені організаціями корпоративного типу (партіями, громадськими організаціями), які підтримуються владою громадських об’єднань.

У системі соціальних норм найбільш значущими, універсальними є норми права і норми моралі. Вони взаємодіють у процесі соціального регулювання, їх вимоги здебільшого збігаються: що забороняє або дозволяє право, те саме засуджує або заохочує мораль (наприклад, як право, так і мораль негативно оцінюють дії, що посягають на життя і свободу людини, принижують її гідність).

Водночас норми права і норми моралі мають ознаки відмінності:

1) за походженням – норми права встановлюються або визнаються державою, а моральні норми формуються у свідомості людей;

2) за формою зовнішнього виразу – норми права закріплюються у спеціальних державних актах, а норми моралі не мають письмової форми;

3) за сферою дії – норми права регулюють найбільш важливі суспільні відносини, які піддаються правовому впливу, а мораль може регулювати практично всі суспільні відносини;

4) за ступенем деталізації – норми права є деталізованими правилами поведінки, а норми моралі не містять точних правил, мають більш абстрактний характер;

5) за способом забезпечення – норми права забезпечуються примусовою силою держави, а моральні норми – силою громадського впливу (осудом чи схваленням).

3.3. Поняття і класифікація норм права

Норма права – це загальнообов’язкове, формально визначене правило поведінки, встановлене або санкціоноване державою з метою регулювання суспільних відносин і забезпечене її організаційною та примусовою діяльністю.

Норма права – особливий різновид соціальних норм. Їй притаманні такі ознаки:

1) державно-владна природа. Норма права приймається компетентними органами держави (посадовими особами), а її реалізація забезпечується державною підтримкою, в тому числі державним примусом;

2) загальнообов’язковість. Норма права має загальний і обов’язковий характер для всіх суб’єктів, які вступають у суспільні відносини, передбачені нею;

3) формальна визначеність. Норма права дістає зовнішнє мовне закріплення в статтях нормативно-правового акта, чітко встановлює вид та міру можливої, необхідної або забороненої поведінки;

4) норма права є первинним елементом системи права, яка складається з галузей та інститутів права;

5) норма права має власну структуру – гіпотезу, диспозицію, санкцію. Гіпотеза – частина правової норми, яка перелічує умови (обставини), за наявності чи відсутності яких починає діяти норма. Диспозиція – частина правової норми, у якій визначається варіант поведінки суб’єктів за наявності передбачених гіпотезою фактичних обставин. Санкція – частина правової норми, що вказує на несприятливі наслідки недотримання правил поведінки, встановлених диспозицією.

Норми права можна класифікувати за різними підставами. Так, залежно від функцій в правовому регулюванні розрізняють регулятивні (правоустановчі), які надають учасникам суспільних відносин права та покладають на них обов’язки, і охоронні норми права, які встановлюють міри юридичної відповідальності. Регулятивні норми поділяють на зобов’язувальні (вказують на необхідну поведінку), заборонні (закріплюють юридичні заборони) і уповноважувальні (містять суб’єктивні права). Заборонні і зобов’язувальні норми права за характером приписів є імперативними і не допускають ніяких відхилень. Уповноважувальні норми належать до категорії диспозитивних, які надають можливість суб’єктам обирати варіант поведінки за власним розсудом. Залежно від рівня правового регулювання виділяють матеріальні норми права (встановлюють права, обов’язки, заборони) та процесуальні (визначають порядок, процедуру реалізації і захисту прав або виконання обов’язків). Існують також спеціалізовані норми права, до яких належать: норми-дефініції (містять визначення правових категорій і понять), колізійні норми (встановлюють порядок вирішення суперечностей між юридичними нормами), норми-принципи (відображають і закріплюють принципи права) та ін.

3.4. Система права. Загальна характеристика галузей права України

Система права – це сукупність норм права, яка характеризується єдністю, внутрішньою узгодженістю і поділом (диференціацією) її на інститути та галузі права. В основі такого поділу – предмет і метод правового регулювання. Предмет правового регулювання – це якісно однорідні суспільні відносини, що регулюються правом. Наприклад, предметом регулювання цивільного права є майнові та особисті немайнові відносини, трудового права – трудові відносини, сімейного права – шлюбно-сімейні відносини тощо. Вирішення питання про предмет правового регулювання пов’язано зі співвідношенням держави і громадянського суспільства. У правовій державі особа в деяких сферах життя (відносини власності, сім’я, духовне життя тощо) будує свої відносини незалежно від держави, а остання обмежує свої функції правовим захистом і стимулюванням розвитку вказаних сфер життєдіяльності людини.

Метод правового регулювання – сукупність юридичних заходів і способів впливу права на суспільні відносини. Метод правового регулювання вказує на:

а) ступінь самостійності суб’єктів, їх правове положення (рівність сторін або відносини влади-підпорядкування);

б) підстави і порядок виникнення прав і обов’язків (із закону, договору, акту застосування норм права і т. ін.);

в) характер санкцій (штрафні чи правопоновлювальні, компенсаційні);

г) способи забезпечення прав (судовий чи адміністративний порядок).

У системі права використовуються два основних методи – імперативний і диспозитивний. Імперативний (владний) метод виходить із правового становища суб’єктів, побудованого на їх субординації, тобто підпорядкованості; точні, конкретні приписи (накази) підвладному суб’єктові; штрафні, каральні санкції. Імперативний метод характерний, наприклад, для адміністративного, кримінального, фінансового права. Диспозитивний метод характеризується рівноправністю сторін, можливістю суб’єктів правових відносин самостійно обирати той чи інший варіант поведінки на основі договору, майновими, правопоновлювальними санкціями. Він поширений у цивільному, сімейному, трудовому праві.

Найбільшим підрозділом у системі права є галузь права – сукупність правових норм, які регулюють якісно однорідні суспільні відносини специфічним методом. Основними галузями права України є:

– конституційне право – сукупність правових норм, яка регулює основи суспільного і державного ладу, закріплює правовий статус особи, форму держави, порядок діяльності вищих органів державної влади і місцевого самоврядування;

– адміністративне право – сукупність правових норм, які регулюють управлінські відносини у сфері виконавчо-розпорядчої діяльності органів держави (визначає систему і повноваження виконавчих органів влади та посадових осіб, поняття та види адміністративних правопорушень тощо);

– цивільне право – сукупність правових норм, які регулюють сферу особистих немайнових та майнових відносин;

– сімейне право – сукупність правових норм, які регулюють відносини в галузі шлюбу й сім’ї, а саме: умови укладення і розірвання шлюбу, особисті немайнові і майнові відносини між членами сім’ї, питання усиновлення, опіки, піклування тощо;

– трудове право – сукупність правових норм, які регулюють трудові відносини між роботодавцем і працівником, зокрема, порядок укладення і розірвання трудового договору, робочий час і час відпочинку, організацію і оплату праці та ін.;

– кримінальне право – сукупність правових норм, які визначають коло суспільно небезпечних діянь (злочинів), види покарань, підстави і принципи кримінальної відповідальності;

– фінансове право – сукупність правових норм, які регулюють відносини, що виникають у процесі фінансової та бюджетної діяльності держави, банків, інших фінансових установ (порядок формування й розподілу бюджетних коштів, оподаткування, грошового обігу та ін.);

– екологічне право – сукупність правових норм, що встановлюють засоби, форми і порядок охорони навколишнього природного середовища;

– цивільне процесуальне право – сукупність правових норм, які визначають порядок цивільного судочинства (порядок розгляду справ, які виникають із цивільних, сімейних, трудових, земельних, природоохоронних правовідносин), а також діяльність господарських судів і нотаріату;

– кримінально-процесуальне право – сукупність правових норм, які регулюють порядок провадження у кримінальних справах під час дізнання, досудового слідства і розгляду справи судом.

Сукупність норм права, які регулюють певний вид (сторону) однорідних суспільних відносин, називається інститутом права. Розрізняють: галузеві (інститут дарування) та міжгалузеві (інститут договору); регулятивні (інститут купівлі-продажу) та охоронні (інститут деліктної відповідальності); матеріальні (інститут спадкування) та процесуальні (інститут притягнення до юридичної відповідальності) інститути права.

Декілька однорідних інститутів права, що регулюють більш вузьку групу суспільних відносин, ніж галузь права, утворюють підгалузь права (наприклад, спадкове право – підгалузь цивільного права; податкове право – підгалузь фінансового права та ін.).

Систему права можна поділяти на публічне і приватне право. Такий поділ уперше був запропонований ще в Давньому Римі. Відомий римський юрист Ульпіан публічним правом вважав усе те, що стосується інтересів держави, а приватним – те, що служить на користь (інтересам) окремої особи. В публічному праві (конституційне право, адміністративне, кримінальне, фінансове, міжнародне публічне право та ін.) відображуються загальнодержавні чи загальносуспільні інтереси, регулюються відносини між державною владою і громадянами; учасники цих відносин юридично нерівноправні; регулювання здійснюється централізовано, а ініціатива захисту прав належить державі. У приватному праві (цивільне, сімейне, господарське, міжнародне приватне право) відображуються інтереси окремих осіб, регулюються відносини громадян та їх об’єднань між собою; учасники таких відносин юридично рівноправні; регулювання здійснюється децентралізовано, ініціатива захисту прав належить зацікавленій особі.

Поняття «система права» слід відрізняти від понять «правова система» і «система законодавства».

Якщо система права – це внутрішня побудова права і її складовими елементами є інститути, підгалузі та галузі права, то правова система ширша за обсягом і крім системи права містить також юридичну практику, правову політику, правову культуру; правові поняття і принципи; правові установи (правотворчі і правозастосовчі), тобто всю сукупність правових явищ, які існують у суспільстві.

Система законодавства – це зовнішня форма права, сукупність чинних нормативно-правових актів. Структура системи законодавства будується за різними критеріями. За предметом і методом законодавчого регулювання вирізняють галузеву (горизонтальну) структуру законодавства, складовими якої є нормативно-правовий акт, інститут законодавства, галузь законодавства. За юридичною силою нормативно-правового акта виокремлюють ієрархічну (вертикальну) структуру законодавства, до якої включають закони і підзаконні нормативні акти.

3.5. Джерела права

Джерела права – це форми зовнішнього вираження і закріплення норм права, надання їм юридичного, загальнообов’язкового значення. Найпоширенішими джерелами права є нормативно-правовий акт, нормативно-правовий договір, правовий прецедент, правовий звичай.

Нормативно-правовий акт – це офіційний письмовий документ, прийнятий уповноваженими суб’єктами правотворчості, який містить норми права. Нормативні акти поширені практично в усіх правових системах світу, що зумовлено такими їх рисами: а) вони приймаються тільки уповноваженими суб’єктами правотворчості; б) найбільш чітко й однаково формулюють зміст правових норм; в) мають обов’язкову письмову форму, офіційні видання, що забезпечують швидке доведення їх до відома адресатів; г) приймаються з додержанням встановленої законом процедури і форми; д) оперативно реагують на зміни і потреби соціальної практики; е) підлягають систематизації (упорядкуванню). Нормативні акти завжди мають правотворче призначення, передбачають неконкретність адресатів (адресовані невизначеному колу суб’єктів), діють тривалий або невизначений час і не вичерпуються фактами їх застосування.

Нормативні акти розрізняють:

1) за юридичною силою – закони – акти вищої юридичної сили та підзаконні акти – акти, засновані на законах і які їм не суперечать;

2) за суб’єктами прийняття – нормативні акти, прийняті народом (шляхом референдуму), главою держави, органами законодавчої, виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та ін.;

3) за обсягом і характером дії – акти загальної дії, які охоплюють усю сукупність відносин певного виду на даній території; акти спеціальної (обмеженої) дії, які поширюються на частину території або на певне коло осіб; акти виняткової (надзвичайної) дії, регулятивні можливості яких реалізуються за наявності виняткових обставин (воєнні дії, стихійне лихо тощо);

4) за зовнішньою формою вираження – закони, укази, постанови, рішення, розпорядження, накази та ін.

Нормативно-правовий договір – це двостороння або багатостороння угода, яка містить норми права. Нормативні договори є документами, які закріплюють волевиявлення сторін щодо їх прав і обов’язків, встановлюють порядок їх реалізації, взаємну відповідальність за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов’язань. Нормативні договори поширені в міжнародному праві (міжнародний договір – угода між державами та іншими суб’єктами міжнародного права з питань, що мають для них спільний інтерес, яка регулює їх відносини шляхом утворення взаємних прав і обов’язків); у конституційному праві (наприклад, федеративний договір між суб’єктами федерації, який розмежовує повноваження між федеральними органами влади і органами влади суб’єктів федерації); у трудовому праві (колективний трудовий договір, який укладають між собою профспілковий комітет від імені трудового колективу і власник підприємства або уповноважена ним особа). Нормативний договір – це швидкий, зручний і простий засіб регулювання, який дає змогу враховувати взаємні інтереси суб’єктів правових відносин і забезпечувати відносно безконфліктне існування громадянського суспільства.

Правовий звичай – це визнане державою правило поведінки, яке склалося внаслідок його фактичного одноманітного застосування протягом тривалого часу. Правовим звичай стає тоді, коли він одержує санкцію (офіційне схвалення) держави. Санкціонування звичаю відбувається двома основними шляхами: 1) шляхом визнання його судовою, господарською, адміністративною практикою і використання як основи судового рішення; 2) шляхом відсилання до нього в нормі закону. Правові звичаї – це неписані правила поведінки, які мають безперервний та однаковий характер додержання і можуть застосовуватися як на рівні окремих соціальних груп (локальні звичаї), так і на рівні всього суспільства (загальні звичаї). Правові звичаї консервативні за своєю природою, закріплюють результати тривалої громадської практики і можуть відображати як загальні моральні, духовні цінності народу, так і деякі передсуди.

Правовий прецедент – це таке рішення судових або інших державних органів з конкретної юридичної справи, яке надалі стає загальнообов’язковим правилом при вирішенні всіх аналогічних справ. Прецедент з’являється тоді, коли є потреба в юридичній кваліфікації конкретних обставин або мають місце прогалини у правовому регулюванні, а за судом чи іншим державним органом визнається право офіційного формулювання правових норм. Таким правом наділені вищі судові інстанції. Прецедент характеризується казуїстичністю (формується на основі вирішення окремих казусів); множинністю (великим обсягом прецедентного права); неузгодженістю і неупорядкованістю. Водночас це децентралізований засіб правового регулювання, здатний урахувати особливості конкретної ситуації.

3.6. Закони і підзаконні нормативно-правові акти

Нормативно-правові акти за юридичною силою поділяються на закони і підзаконні акти. Юридична сила – це властивість нормативно-правових актів, яка визначає їх співвідношення за змістом з іншими нормативними актами і залежить від компетенції правотворчого органу та його місця в механізмі держави.

Закон – це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається в особливому порядку вищим представницьким органом держави або безпосередньо народом, який визначає відправні засади правового регулювання суспільних відносин.

Ознаки закону

1. Закон має вищу юридичну силу, тобто верховенство в системі нормативно-правових актів. Вища юридична сила закону означає, що всі інші нормативні акти приймаються на основі й на виконання закону, не можуть суперечити йому і тому є підзаконними; закон змінюється чи скасовується тільки іншим законом.

2. Закон приймається вищим представницьким органом держави (парламентом) або безпосередньо народом (шляхом референдуму). В Україні прийняття законів є виключною компетенцією Верховної Ради України. Народ здійснює законодавчі повноваження через всеукраїнський референдум.

3. Закон містить первинні юридичні норми, є базою поточної правотворчості.

4. Закон регулює найбільш соціально значущі, типові, сталі суспільні відносини в економічній, політичній, соціальній, культурній, екологічній і міжнародній сферах (наприклад, права, свободи, обов’язки людини і громадянина, правовий режим власності, територіальний устрій, діяльність органів законодавчої, виконавчої, судової влади і органів місцевого самоврядування, підстави юридичної відповідальності тощо.

5. Закон приймається в особливому порядку. Порядок прийняття законів в Україні регулюється Конституцією України і Регламентом Верховної Ради України. Законодавча процедура включає:

а) законодавчу ініціативу – звернення суб’єктів, визначених Конституцією України, до Верховної Ради України стосовно прийняття нового закону або зміни чинного законодавства; право законодавчої ініціативи згідно зі ст. 93 Конституції України мають Президент України, народні депутати України, Кабінет Міністрів України; Національний банк України;

б) підготовку проекту закону до розгляду його Верховною Радою України;

в) розгляд і обговорення проекту закону Верховною Радою України. Законопроекти розглядаються на пленарних засіданнях Верховної Ради України, як правило, в першому, другому, третьому читаннях. За результатами розгляду і обговорення приймаються такі рішення: повернути проект закону для доопрацювання з визначенням головних зауважень і строку доопрацювання; надіслати проекти закону на додаткову експертизу; відхилити проект закону із зазначенням причин відхилення; схвалити текст закону в цілому і винести його на всенародний референдум; прийняти закон та визначити порядок надання йому чинності;

г) прийняття закону Верховною Радою України. Закони приймаються в цілому або постатейно за результатами другого і третього читання на відкритому пленарному засіданні шляхом голосування простою або кваліфікованою більшістю голосів народних депутатів України залежно від характеру закону. Прийнятий Верховною Радою закон підписує Голова Верховної Ради України і невідкладно направляє його Президенту України.

Президент підписує закон протягом 15 днів після його отримання та офіційно оприлюднює його або в цей же строк повертає його до Верховної Ради зі своїми вмотивованими пропозиціями для повторного розгляду (застосовує право вето). Якщо при повторному розгляді закон буде прийнятий не менш як 2/3 конституційного складу Верховної Ради, Президент зобов’язаний підписати його протягом 10 днів;

д) опублікування закону і введення його в дію. Одночасно з прийняттям закону Верховна Рада вирішує питання щодо умов його введення в дію, тобто визначення строку і порядку набрання ним чинності. За загальним правилом закон набирає чинності через 10 днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування. Закон оприлюднюється державною мовою в офіційних друкованих виданнях: газетах «Голос України» і «Урядовий кур’єр», Офіційному віснику України, Відомостях Верховної Ради України, Офіційному віснику Президента України.

Основним Законом є Конституція держави, яка має найвищу юридичну силу і втілює принцип верховенства права. Залежно від способу вираження конституції бувають писаними і неписаними. Писана конституція може складатися як з одного, так і з кількох окремих документів, прийнятих в різний час і офіційно проголошених основними законами держави. Так, Конституція Швеції складається з акта «Форма правління», акта про престолонаслідування і акта про свободу друку. Неписаною конституцією називають сукупність несистематизованих законів, судових прецедентів і звичаїв, які фактично закріплюють певний державний лад у країні, але формально не проголошені її основним законом. Неписані конституції мають Велика Британія, Нова Зеландія, Ізраїль.

Конституція – це акт установчого характеру, який закріплює засади функціонування громадянського суспільства і держави, основи правової системи, правового статусу громадян, державно-територіального устрою, організації органів державної влади і місцевого самоврядування. Конституція – акт виключної властивості, вона ґрунтується на загальнолюдських цінностях, є гарантом демократії, свободи, справедливості. Це стабільний правовий акт тривалої і постійної чинності. Конституція є юридичною базою решти законів, усі нормативно-правові акти повинні прийматися на основі Конституції і відповідати її приписам. Норми Конституції є нормами прямої дії. Державні органи, посадові особи і громадяни при розв’язанні правових спорів і конкретних юридичних справ можуть посилатися на норми Конституції. Охорона Конституції забезпечується Конституційним Судом.

Закони за юридичною силою і порядком прийняття поділяються на конституційні і звичайні. Конституційний закон вносить зміни та доповнення до Конституції і приймається 2/3 від конституційного складу представницького органу. Звичайний закон встановлює відправні засади правового регулювання в певній сфері суспільних відносин і приймається більшістю (1/2) від конституційного складу парламенту.

За ступенем впорядкованості розрізняють кодифіковані закони, у яких узагальнюються і систематизуються норми права, що регулюють певну групу суспільних відносин (приймаються у формі кодексів, Основ законодавства) і поточні закони – несистематизовані законодавчі акти, прийняті парламентом з окремих питань.

За колом осіб існують закони загальної дії – поширюються на всіх суб’єктів права незалежно від їх статусу; закони спеціальної дії – адресовані чітко окресленому колу суб’єктів, які мають особливий статус; закони виняткової дії – встановлюють винятки з загальних правил щодо обмеженого кола суб’єктів.

За часом дії закони бувають: постійні – діють тривалий, невизначений у часі строк; тимчасові розраховані на визначений у часі термін дії.

Особливим видом законів є надзвичайні закони – акти, які приймаються за надзвичайних обставин і можуть призупиняти дію чинних у відповідній сфері нормативних актів.

Усі інші нормативно-правові акти приймаються на основі і на виконання законів і не повинні їм суперечити. Такі акти називають підзаконними. Сфера дії та юридична сила підзаконних актів залежать від компетенції правотворчого органу і його місця в державному апараті.

Найважливішими підзаконними нормативними актами в Україні за суб’єктами їх прийняття є:

– нормативні укази Президента України;

– постанови Кабінету Міністрів України;

– накази міністрів та керівників інших центральних органів виконавчої влади;

– розпорядження голів місцевих державних адміністрацій;

– рішення органів місцевого самоврядування та їх виконавчих комітетів;

– локальні нормативні акти (статути, положення, правила внутрішнього трудового розпорядку тощо), які діють у межах конкретного підприємства, організації, установи.

Нормативно-правові акти систематизуються.

Систематизація – це упорядкування чинних нормативних актів, приведення юридичних норм в єдину узгоджену систему з метою усунення суперечностей між ними, забезпечення доступності законодавства для всіх суб’єктів права.

Основними формами систематизації є кодифікація та інкорпорація.

Кодифікація – це упорядкування юридичних норм у процесі правотворчості на основі суттєвого перероблення їх змісту, наслідком якого є створення логічно і юридично цілісного, внутрішньо узгодженого нового кодифікованого акта (кодекс, статут, положення та ін.), що регулює певну групу суспільних відносин. Розрізняють загальну (прийняття кодифікаційних актів з усіх основних галузей законодавства), галузеву (охоплює законодавство тієї чи іншої галузі права – Цивільний, Кримінальний кодекси тощо) і спеціальну (включає акти певного інституту, підгалузі чи однорідного комплексу законодавства – Митний, Лісовий кодекси тощо) кодифікацію.

Інкорпорація – це зовнішнє упорядкування нормативних актів без зміни їх змісту, наслідком якого є збірники або зібрання, у яких нормативні акти розташовані залежно від дати їх прийняття (хронологічна інкорпорація) або за предметною ознакою (тематична інкорпорація). Інкорпорація може бути офіційною, тобто здійснюватися від імені компетентних правотворчих органів держави, або неофіційною, яка проводиться видавництвами, науковими установами, навчальними закладами, окремими спеціалістами за власною ініціативою, без спеціального доручення правотворчого суб’єкта. У першому випадку збірники нормативних актів є офіційною формою їх оприлюднення, на них можна посилатися при вирішенні юридичних справ (наприклад, Офіційний вісник України), у другому – вони мають тільки довідково-інформаційний характер.

3.7. Правосвідомість і правова культура

Правосвідомість – це сукупність ідей, поглядів, уявлень, почуттів, емоцій, що виражають ставлення людей до права і державно-правових явищ.

Правосвідомість характеризується такими рисами:

– вона є різновидом суспільної свідомості;

– суб’єктами (носіями) правосвідомості виступають індивіди, колективи, суспільство в цілому;

– об’єктом правосвідомості є чинне право, а також правові явища, що існували в минулому або суспільні відносини, які потребують правового регулювання;

– правосвідомість існує у відповідних формах – внутрішніх (інтелектуальні, емоційні, вольові) і зовнішніх (теорії, концепції, документи);

– правосвідомість орієнтує суб’єктів права в соціально-правових ситуаціях («внутрішній» механізм регулювання поведінки людей).

Структура правосвідомості

1. Правова ідеологія – сукупність ідей, принципів, теорій, концепцій, які в систематизованій формі відображають і оцінюють правову дійсність. Для правової ідеології характерне цілеспрямоване наукове, у тому числі філософське, осмислення права не лише на рівні окремих проявів, а як цілісного явища, яке має свою власну цінність. Прикладом правової ідеології є різні теорії, концепції права (природно-правова, позитивістська, соціологічна та ін.).

2. Правова психологія – сукупність настроїв, почуттів, емоцій, переживань з приводу права та окремих правових явищ. Правова психологія виражає емоційне ставлення до права, вона стихійна, несистематизована, пов’язана з властивістю людей чуттєво відображати правове середовище, емоційно реагувати на правові явища. Проявами правової психології є, наприклад, відчуття справедливості, повага до прав і свобод людини або, навпаки, байдужість до беззаконня, страх перед відповідальністю.

Правосвідомість виконує певні функції:

1. Гносеологічну (пізнавальну) – накопичення знань про право і практику його реалізації, подальше осмислення правових явищ і всієї правової дійсності.

2. Оцінну – оцінка правової поведінки (діяльності) людей, правових норм, юридичних документів, права в цілому. Оцінки можуть бути позитивними і негативними, мати конструктивний або деструктивний характер.

3. Регулятивну – здійснюється через систему мотивів, ціннісних орієнтацій, правових установок, які є специфічним регулятором поведінки людей.

За суб’єктами (носіями) правосвідомість поділяється на:

– індивідуальну – сукупність правових поглядів, настроїв, почуттів, переконань конкретного індивіда;

– групову – відображає ставлення до права різних соціальних груп (політичних партій, громадських організацій, трудових колективів і т. ін.) та верств населення (пенсіонерів, молоді та ін.);

– суспільну – виражає ставлення до права всього суспільства (населення країни, окремого регіону, певного етносу).

За рівнем відображення правової дійсності вирізняють:

– професійну правосвідомість – притаманна юристам-професіоналам, формується внаслідок отримання спеціальної професійної (юридичної) підготовки, а також під час роботи в юридичній сфері;

– наукову правосвідомість – носіями її є науковці, викладачі вищих навчальних закладів юридичного профілю, які теоретично розробляють загальні чи галузеві правові проблеми;

– побутову правосвідомість – формується на основі повсякденного досвіду людей у сфері правового регулювання і значною мірою залежить від набутої правової освіти; має емоційний, поверховий характер; в її структурі домінує правова психологія.

Під правовою культурою розуміють якісний стан правового життя суспільства, який характеризується досягнутим рівнем розвитку правової системи.

Правова культура залежить від рівня розвитку правосвідомості; ступеня досконалості законодавства; режиму правозаконності; стану гарантованості прав людини; якості роботи судових і правоохоронних органів; культури спілкування влади і населення; ролі юридичної науки і освіти, престижу юридичної професії.

Правову культуру особи становлять такі елементи:

1. Знання права і розуміння його принципів, здатність особи тлумачити зміст норм права, визначати мету видання певного нормативно-правового акта, сферу його дії (інтелектуальний елемент).

2. Ставлення до права, усвідомлення його необхідності та соціальної корисності, установка на повсякденну правомірну поведінку і звичка вчиняти свої дії відповідно до приписів правових норм (емоційно-психологічний елемент).

3. Вміння використовувати у практичній діяльності правові знання, реалізовувати свої суб’єктивні права, виконувати юридичні обов’язки, використовувати вітчизняні та міжнародні механізми захисту порушених прав (поведінковий елемент).

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Сформулюйте поняття права і охарактеризуйте його ознаки і функції.

2. Дайте поняття та наведіть класифікацію норм права.

3. Назвіть складові елементи системи права і системи законодавства.

4. Проаналізуйте джерела права. Які види законів і підзаконних нормативно-правових актів приймаються в Україні?

5. Розкрийте поняття, структуру і функції правосвідомості.

Глава 4

РЕАЛІЗАЦІЯ ПРАВА

4.1. Правові відносини

Під правовими відносинами розуміють суспільні відносини, врегульовані нормами права, учасники яких наділяються суб’єктивними правами і юридичними обов’язками. Юридичними передумовами правових відносин є: норми права (закріплюють умови і юридичний зміст правовідносин); юридичні факти (життєві обставини, з якими пов’язується виникнення, зміна чи припинення правовідносин); правосуб’єктність (юридична властивість суб’єктів мати суб’єктивні права і юридичні обов’язки й реалізовувати їх своїми діями).

Правові відносини як особливий вид суспільних відносин характеризуються такими рисами:

а) виникають, змінюються або припиняються, зазвичай, на основі правових норм;

б) завжди мають вольовий характер;

в) суб’єкти правових відносин пов’язані між собою суб’єктивними правами і юридичними обов’язками;

г) сторони в правових відносинах індивідуалізовані, причому способи індивідуалізації можливі різні: поіменно визначені обидві сторони (позикодавець-позичальник, страховик-страхувальник, експедитор-клієнт); визначена тільки одна з сторін або носій суб’єктивних прав (відносини власності), або зобов’язаний суб’єкт (відносини, які виникають на основі зобов’язальних норм); носіями прав і обов’язків визнаються всі особи (загальнорегулятивні, наприклад, конституційно-правові відносини).

д) гарантуються державою і в необхідних випадках охороняються нею примусово.

У складі правових відносин виокремлюють: суб’єкти, об’єкти і зміст правових відносин.

Суб’єкти – це учасники (сторони) правовідносин, які мають суб’єктивні права і юридичні обов’язки. Розрізняють індивідуальні (громадяни, іноземці, особи без громадянства, особи з подвійним громадянством) і колективні (державні органи, політичні партії, господарські товариства, банки, приватні освітянські та медичні установи, громадські об’єднання та ін.) суб’єкти правовідносин. Суб’єктом правовідносин є також держава, яка може вступати в міжнародно-правові, конституційно-правові, цивільно-правові, процесуально-правові відносини.

Здатність суб’єктів бути учасниками правових відносин називається правосуб’єктністю. Правосуб’єктність складається з правоздатності, дієздатності та деліктоздатності.

Правоздатність – це здатність суб’єкта права мати суб’єктивні права і юридичні обов’язки. Правоздатність індивіда починається з моменту народження і припиняється з його смертю. Правоздатність буває загальною (витікає з конституційного статусу особи); галузевою (передбачена нормами конкретної галузі права, наприклад, цивільного права – ст. 35 Цивільного кодексу України (далі ЦК України); спеціальною (пов’язана з особливостями правового статусу суб’єкта, який здійснює специфічний вид професійної діяльності, наприклад, правоздатність лікаря, депутата, експерта та ін.).

Правоздатність юридичної особи починається з моменту її створення (тобто з дня її державної реєстрації) і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Дієздатність – здатність суб’єкта своїми діями набувати і реалізовувати суб’єктивні права і юридичні обов’язки. Дієздатність індивіда починається по досягненні певного віку. Правоздатність і дієздатність, як правило, поєднуються в одній особі. Наприклад, змістом трудової правоздатності громадянина є право на працю, на винагороду за її результати і певні трудові обов’язки. Трудова дієздатність – це здатність громадянина особисто реалізувати своє право на працю. Правоздатність і дієздатність нероздільні і починаються за загальним правилом з 16-річного віку. В цивільному праві розмежовується право- і дієздатність фізичної особи. Дієздатність у повному обсязі виникає з 18 років (ст. 34 ЦК України); особи віком до 14 років мають часткову цивільну дієздатність (ст. 31 ЦК України); неповнолітня особа у віці від 14 до 18 років має неповну дієздатність (ст. 32 ЦК України).

Юридична особа набуває цивільних прав і обов’язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Деліктоздатність – це здатність суб’єкта права нести відповідальність за свої протиправні вчинки. Деліктоздатність пов’язується з досягненням суб’єктами віку юридичної відповідальності. Наприклад, згідно зі ст. 22 Кримінального кодексу України (далі – КК України), до кримінальної відповідальності притягаються особи, які досягли 16-річного віку (за деякі види злочинів – з 14 років); в цивільному праві відповідальність настає з 18 років; неповнолітні особи несуть майнову відповідальність за порушення договору, укладеного ними самостійно, відповідно до закону. Якщо в неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальники (ст. 33 ЦК України).

Об’єкти правових відносин – це матеріальні і нематеріальні блага, з приводу володіння чи використання якими виникають права і обов’язки учасників правовідносин.

Розрізняють такі види об’єктів:

а) матеріальні блага (речі) – це, наприклад, природні ресурси (земля, надра, води), засоби виробництва (заводи, машини, механізми, комп’ютери і т. ін.), засоби споживання (продукти харчування, одяг, житло тощо), гроші та ін.;

б) нематеріальні блага – життя, здоров’я, гідність особи, честь і добре ім’я, особиста і сімейна таємниця, право вільного пересування і вибору місця проживання тощо;

в) результати творчої діяльності – твори літератури, мистецтва, наукові розробки, винаходи (тобто продукти авторської, винахідницької, раціоналізаторської діяльності);

г) дії суб’єктів. У цивільному праві дії як об’єкт виступають у зобов’язальних відносинах; дії, поведінка характеризують і об’єкти процесуальних відносин. Різновидом дій є послуги, які виражаються в юридичних актах поведінки зобов’язаної особи або втілюються в матеріальних предметах, наприклад, ремонт аудіо-, відеоапаратури та ін. У деяких правових відносинах об’єктом визнаються не самі дії, а результати дій. Так, за договором поставки правомочну сторону цікавить не сам процес поставки (залізничним чи повітряним транспортом відправили товар), а його результати (що поставлено, якої якості і в який строк);

д) цінні папери, офіційні документи – облігації, акції, заставні розписки, чеки, атестат, диплом, посвідчення та ін.

Фактичним змістом правовідносин є реально здійснювані суб’єктами дії, спрямовані на реалізацію суб’єктивних прав і юридичних обов’язків.

Юридичний зміст правовідносин – це закріплені у нормах права суб’єктивні права та юридичні обов’язки їх учасників.

Суб’єктивне право – вид і міра можливої поведінки суб’єктів. Елементами структури суб’єктивного права є:

1) можливість дозволеної поведінки самої правомочної особи, тобто право на власні дії;

2) можливість вимагати відповідної поведінки від зобов’язаної особи, тобто право на чужі дії;

3) можливість звернутися до державних органів у разі невиконання зобов’язань іншою стороною правових відносин, тобто право на дії держави;

4) можливість користуватися на підставі даного права певним соціальним благом.

Юридичний обов’язок – це вид та міра належної поведінки суб’єктів. Елементами структури юридичного обов’язку є:

1) необхідність виконувати певні дії або утримуватися від них;

2) необхідність реагувати на законні вимоги правомочного суб’єкта;

3) необхідність нести відповідальність за невиконання цих вимог;

4) необхідність не перешкоджати правомочній особі користуватися тим благом, на яке вона має право.

Динаміка правових відносин залежить від юридичних фактів. Юридичні факти – це конкретні життєві обставини, з якими закон пов’язує виникнення, зміну чи припинення правовідносин (наприклад, договір, акт призначення на посаду). Іноді для виникнення юридичних наслідків потрібна сукупність фактів (фактичний склад). Так, для виникнення пенсійних правовідносин необхідно досягти певного віку, мати стаж роботи, а компетентні органи повинні видати акт про призначення пенсії.

За характером юридичних наслідків юридичні факти поділяють на такі: правоутворюючі (укладення шлюбу, трудового договору, обрання на посаду); правозмінювальні (присвоєння вченого звання, спеціального звання для співробітників органів внутрішніх справ); правоприпинювальні (розірвання трудового контракту, виплата нарахованої страхової суми).

Залежно від того, пов’язуються дані правовідносини з наявністю чи відсутністю певних обставин, вирізняють позитивні юридичні факти (так, факт реєстрації шлюбу є передумовою виникнення майнових відносин подружжя) і негативні (відсутність судимості як одна з умов набуття іноземним громадянином українського громадянства).

За вольовою ознакою виокремлюють: події – обставини, не пов’язані з волею людини (абсолютні, виникнення і розвиток яких не пов’язані з вольовою діяльністю суб’єктів, наприклад, стихійні лиха, епідемії, епізоотії, катастрофи техногенного характеру та інші, і відносні – події, які виникають з волі суб’єктів, але розвиваються незалежно від неї); дії – факти, пов’язані з волею хоча б одного з учасників правовідносин. Дії можуть бути правомірними і протиправними. Правомірні дії відповідають приписам закону і принципам права. Вони поділяються на юридичні акти – дії, які мають за мету породити юридичні наслідки (цивільно-правові угоди, акти застосування норм права, подача заяви про прийом на роботу і т. ін.), і юридичні вчинки – дії суб’єктів, з якими закон пов’язує настання певних юридичних наслідків незалежно від того, намагався суб’єкт досягти їх чи ні (знайдення скарбу, індивідуальні і колективні звернення громадян до органів державної влади, відставка уряду тощо). Протиправні дії не відповідають приписам правових норм і виражаються у вигляді злочинів або проступків.

4.2. Правомірна поведінка. Правопорушення

Правомірна поведінка – це діяння (дії або бездіяльність) суб’єктів, що відповідають приписам правових норм. Правомірна поведінка за формами реалізації норм права виявляється:

– у формі виконання – потребує виконання обов’язків, здійснення активних дій (наприклад, служба в армії, сплата податків);

– у формі використання – виходить з використання наданих суб’єктам можливостей певної поведінки (наприклад, володіти, користуватися і розпоряджатися майном);

– у формі дотримання – пасивна поведінка суб’єктів, які утримуються від порушення заборон, встановлених правовими нормами (наприклад, не полювати в заповідниках).

Залежно від мотивів правомірна поведінка може ґрунтуватися на переконаності суб’єкта в необхідності і соціальній цінності права (правова активність), на конформістському підпорядкуванні правовим вимогам (конформістська), на побоюванні застосування заходів державного примусу (маргінальна).

Правопорушення – це суспільно шкідливе (або суспільно небезпечне), винне, протиправне діяння деліктоздатного суб’єкта, яке тягне за собою юридичну відповідальність.

Правопорушення має такі ознаки:

– протиправність – це діяння (дії або бездіяльність), яке суперечить приписам правових норм;

– суспільна шкідливість (небезпечність) – правопорушення спричиняє шкоду інтересам особи, держави, суспільства в цілому;

– винність – наявність у діях суб’єкта вини, тобто усвідомлення ним протиправності свого діяння і можливості настання шкідливих (небезпечних) наслідків;

– караність – за вчинення правопорушення передбачається певний вид та міра юридичної відповідальності.

До складу правопорушення належать такі елементи:

1) суб’єкт – особа, яка вчинила правопорушення. Необхідними умовами визнання особи суб’єктом правопорушення є досягнення нею віку деліктоздатності та осудність. У деяких випадках до суб’єкта правопорушення ставляться додаткові вимоги (перебування на державній службі, володіння певною професію, спеціальністю тощо). Суб’єктами низки правопорушень можуть бути не лише індивіди, а й державні органи, громадські організації, юридичні особи;

2) об’єкт – охоронювані законом суспільні відносини і цінності, на які посягає правопорушення. Розрізняють загальний, родовий та безпосередній об’єкти правопорушень;

3) об’єктивна сторона – зовнішнє вираження протиправного діяння в реальній дійсності. До елементів об’єктивної сторони відносять саме протиправне діяння, його суспільно небезпечні наслідки та причинний зв’язок між діянням і наслідками, що настали (обов’язкові елементи), а також місце, час, спосіб і обставини скоєння правопорушення (факультативні елементи);

4) суб’єктивна сторона – психічне ставлення суб’єкта до вчиненого правопорушення, що знаходить вияв у понятті вини у формі умислу (суб’єкт усвідомлює протиправність свого вчинку і бажає (прямий умисел) або свідомо допускає (непрямий умисел) настання негативних наслідків) чи необережності (суб’єкт передбачає можливість негативних наслідків вчинку, але легковажно розраховує їх відвернути (самовпевненість) чи не передбачає можливості настання цих наслідків, хоча здатний і повинен був це зробити (недбалість). У кримінальному праві крім вини елементами суб’єктивної сторони визнаються цілі і мотиви злочину.

Правопорушення залежно від ступеня суспільної небезпеки поділяють на злочини і проступки.

Згідно зі ст. 11 Кримінального кодексу України, злочин – це суспільно небезпечне винне діяння, скоєне суб’єктом злочину. Перелік злочинних діянь міститься у кримінальному законі, є виключним і не підлягає поширювальному тлумаченню.

Проступки здійснюються в різних сферах суспільного життя, мають різні об’єкти посягань та юридичні наслідки. Проступки залежно від галузі права, нормами якої вони передбачені, поділяють на конституційні, адміністративні, дисциплінарні, цивільні, процесуальні.

4.3. Юридична відповідальність

Вчинення правопорушення тягне за собою юридичну відповідальність у вигляді застосування до правопорушника заходів державного примусу. Юридична відповідальність здійснюється в межах охоронних правовідносин між державою в особі її спеціальних органів та суб’єктом, який порушив приписи правової норми і на якого покладається обов’язок перетерплювати певні втрати особистого, організаційного чи матеріального характеру.

Юридична відповідальність має такі ознаки:

– пов’язана з державним примусом, реалізується уповноваженими органами держави (судовими, виконавчими та ін.);

– настає тільки за вчинення конкретного правопорушення;

– тягне застосування до правопорушника санкцій особистого, майнового і організаційного характеру;

– здійснюється в процедурно-процесуальній формі.

Залежно від характеру (виду) правопорушень юридичну відповідальність класифікують на: конституційну, кримінальну, цивільну, адміністративну, дисциплінарну, матеріальну.

Основними принципами юридичної відповідальності є: законність, справедливість, доцільність, неминучість, відповідальність лише за такі діяння, які визнані протиправними.

Юридична відповідальність виконує такі функції:

– штрафну (каральну), тобто вона є карою для правопорушника і засобом попередження нових правопорушень з боку як самого правопорушника, так і інших суб’єктів права (приватна і загальна превенція);

– правопоновлювальну (компенсаційну) – забезпечує поновлення порушених прав суб’єктів (відшкодування матеріальних збитків, повернення викраденого майна, поновлення доброго імені тощо);

– виховну – сприяє формуванню поважного ставлення до права і законних інтересів інших осіб.

Фактичною підставою юридичної відповідальності є склад правопорушення, а юридичними – норми права (закріплюють елементи складу правопорушення, його юридичні ознаки) і акт застосування норм права (індивідуалізує заходи юридичної відповідальності до конкретного правопорушника).

До обставин, що виключають юридичну відповідальність, відносять: необхідну оборону, крайню необхідність, спричинення шкоди при затримці особи, яка скоїла злочин, обґрунтований ризик, казус, виконання незаконного наказу чи розпорядження, фізичне чи психічне примушування.

Юридична відповідальність забезпечує нормальне функціонування механізму правового регулювання, сприяє охороні правопорядку, є гарантією законності і засобом ефективної реалізації суб’єктами правових відносин юридичних прав і обов’язків.

4.4. Законність і правопорядок

Законність – це вимога точного і неухильного дотримання і виконання суб’єктами права чинного законодавства.

Зміст законності розкривають основні її принципи:

1) принцип верховенства закону – закон має вищу юридичну силу в системі нормативно-правових актів;

2) принцип єдності законності – передбачає однакове розуміння і застосування законів на всій території держави;

3) принцип всезагальності законності – її вимоги рівною мірою звернені до всіх суб’єктів права;

4) принцип неприпустимості протиставлення законності і доцільності, пов’язаний з цінністю права як засобу забезпечення організованості і порядку в суспільстві. Учасники суспільних відносин мають право обирати найдоцільніший варіант поведінки в межах закону. Доцільність використовується при призначенні мір покарання, заходів примусового характеру, які застосовуються до правопорушників, та ін.;

5) принцип невідворотності юридичної відповідальності – будь-яке протиправне діяння повинно бути своєчасно розкрито, а винні в його вчиненні – понести справедливе покарання;

6) принцип гарантованості – наявність дієвих, ефективних механізмів забезпечення законності.

Система гарантій законності включає як загальні передумови її реалізації (економічні, політичні, соціальні, духовні та ін.), так і спеціальні юридичні засоби. З-поміж юридичних гарантій слід назвати:

– досконале законодавство, належний рівень законодавчої техніки;

– засоби виявлення і припинення правопорушень, а також превентивні заходи;

– ефективні міри юридичної відповідальності, захисту і відновлення порушених прав;

– якісну роботу судових і правоохоронних органів;

– високий рівень правосвідомості і правової культури населення і суспільства в цілому.

Правопорядок – це стан фактичної упорядкованості суспільних відносин, який формується внаслідок реалізації правових норм відповідно до принципу законності. Суб’єктами правопорядку виступають держава та її органи, державні установи, підприємства, організації, посадові особи, органи місцевого самоврядування, політичні партії, громадські організаії, громадяни, іноземці, особи без громадянства. Правопорядок є метою і результатом механізму правового регулювання. Він заснований на праві як на втіленні ідей справедливості, рівності, свободи, гуманізму. Правопорядок складається з правомірних дій (поведінки) його учасників і забезпечується (гарантується) державою.

За сферою, в якій він виникає, виокремлюють міжнародний (формується на підставі норм міжнародного права в масштабах континенту або певного регіону), наднаціональний (спільний порядок міждержавних утворень, який формується на основі національного права країн-учасниць і наднаціонального права об’єднання держав), національний (складається в межах конкретної держави на основі національного права) правопорядок. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Дайте визначення правових відносин, розкрийте їх склад і зміст. Що таке правосуб’єктність?

2. Назвіть види правомірної поведінки.

3. Вкажіть ознаки правопорушення та охарактеризуйте елементи його юридичного складу.

4. Проаналізуйте ознаки, види, функції юридичної відповідальності. Які підстави виключають юридичну відповідальність?

5. Як співвідносяться законність і правопорядок?

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

апарат держави

виконавча влада

вождівство

галузь права

громадянське суспільство

деліктоздатність

держава

державний орган

державний суверенітет

державно-правовий режим

джерело права

дієздатність

закон

законність

законодавча влада

звичай

інкорпорація нормативно-правових актів

інститут права

кодифікація нормативно-правових актів

конституція

конфедерація

механізм держави

монархія

мононорми

мораль

норма права

нормативно-правовий акт

нормативно-правовий договір

підзаконні нормативно-правові акти

потестарна влада

право

правова держава

правова культура

правові відносини

правовий звичай

правовий прецедент

правоздатність

правомірна поведінка

правопорушення

правопорядок

правосвідомість

правосуб’єктність

приватне право

публічне право

республіка

родова община

система законодавства

система права

систематизація нормативно-правових актів

соціальна держава

соціальні норми

суб’єктивне право

судова влада

теорії походження держави і права

унітарна держава

федерація

форма держави

форма державного устрою

форма правління

функції держави

функції права

юридична відповідальність

юридичні факти

юридичний обов’язок

Розділ ІІ

КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО УКРАЇНИ

Глава 5

КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО – ПРОВІДНА ГАЛУЗЬ НАЦІОНАЛЬНОГО ПРАВА УКРАЇНИ

5.1. Поняття і загальна характеристика конституційного права та конституційно-правових відносин

Тривалий час у вітчизняній теорії права конституційне право як самостійну галузь права не вирізняли. Систему ж норм, що врегульовували відносини, які складаються в процесі організації та здійснення державної влади, називали державним правом. Однак згодом дійшли висновку, що оскільки предметом цієї галузі права є конституційні відносини, то й систему норм, які її утворюють, доцільно називати не державним, а конституційним правом. Відтоді одні цю галузь права називають конституційним, а інші – державним правом. Ці підходи проявляються й у практиці правовідносин. Наприклад, у Росії, Франції, США застосовується поняття «конституційне право», а в Німеччині, Австрії, Швейцарії – «державне право».

Проте поняття «конституційне право» і «державне право» не тотожні. Конституційне право, з одного боку, не охоплює всіх державно-правових відносин, а з другого – виходить за їх межі, позаяк, закріплюючи засади державного і суспільного ладу, визначає принципи регулювання не тільки публічно-правових, а й приватноправових відносин – цивільних, сімейних, трудових тощо. Так само й державне право, з одного боку, не охоплює всіх тих відносин, які є предметом регулювання конституційного права, а з другого – також виходить за їх межі. А оскільки ні конституційне, ні державне право не охоплює всіх аспектів тих відносин, які складаються в процесі організації та здійснення державної влади, а ці аспекти відносин охоплюються поняттям «публічні відносини», то й систему норм, які їх врегульовують, доречно називати публічним правом.

Основу публічного права становить конституційне право, головним джерелом якого є конституція держави. Але публічне право охоплює й такі галузі права, як адміністративне, фінансове, екологічне, кримінальне, кримінально-процесуальне, виправно-трудове тощо. Саме тому при визначенні конституційного права важливо підкреслити, що воно врегульовує не всі аспекти відносин, які складаються в процесі організації і здійснення державної влади, а лише найважливіші з них. Іноді зазначають, що це тільки ті відносини, які мають політичний характер.

Такі відносини називають конституційно-правовими. З-поміж них насамперед слід розрізняти відносини, які: характеризують державний і суспільний лад; пов’язані з визначенням засад правового статусу особи та його гарантій; визначають особливості організації державної влади, тобто систему, порядок формування і компетенцію її органів; визначають економічну систему суспільства, тобто форми власності, способи виробництва та принципи їх захисту; визначають систему, порядок організації і компетенцію місцевого самоврядування тощо.

Конституційне право – це система норм, що врегульовують найважливіші суспільні відносини, які складаються в процесі організації та здійснення державної влади.

Виходячи з цього, основними інститутами конституційного права є: загальні засади державного і суспільного ладу; громадянство; конституційні права, свободи і обов’язки; форми безпосереднього народовладдя (референдум, вибори); парламентаризм (законодавча влада); президент; виконавча влада і судова влада; конституційна юстиція; прокуратура; територіальний устрій; місцеве самоврядування.

Методи конституційно-правового регулювання характеризуються тим, що: конституційно-правові приписи мають найвищу юридичну силу, а тому є пріоритетними перед приписами інших правових норм; конституційно-правовими нормами закріплюються лише принципи та найважливіші аспекти суспільних відносин; конституційне право поєднує закріплення існуючих суспільних відносин з програмними положеннями і, таким чином, визначає перспективи розвитку суспільства і держави; норми конституційного права мають переважно імперативний характер, а тому орієнтують суб’єктів цих відносин на сувору субординацію у системі влади – підпорядкування, беззаперечну обов’язковість правових приписів; норми конституційного права мають установчий (засновницький) характер, тобто окремі соціально-правові інститути та види відносин вони встановлюють уперше; конституційне право має універсальний характер, тобто, визначаючи принципи регулювання суспільних відносин, воно поширює свій вплив на всі сфери суспільного життя (як публічного, так і приватного), а тому є юридичною базою для всіх інших галузей права; конституційне право поєднує безпосереднє пряме регулювання суспільних відносин з опосередкованим впливом конституційно-правових норм на них.

Джерелами конституційного права є конституційне законодавство, тобто система правових актів, що містять норми, які врегульовують конституційно-правові відносини. Їх особливістю є те, що, крім правових, серед них слід розрізняти й політичні акти (наприклад, Декларація про державний суверенітет України), а деякі мають політико-правову природу (наприклад, Акт проголошення незалежності України, Конституція України).

Основним джерелом конституційного права є конституція. Вона є основним законом держави і визначає основні засади державного і суспільного ладу, принципи здійснення державної влади та місцевого самоврядування, систему органів, які їх здійснюють, засади їхньої діяльності.

Джерелами конституційного права є й інші правові акти. Зокрема, це: Конституція Автономної Республіки Крим; конституційні та звичайні закони, що врегульовують основні аспекти державно-правових відносин; підзаконні акти, що розвивають і деталізують положення, закріплені в законах, зокрема: постанови Верховної Ради; укази і розпорядження Президента; постанови і розпорядження Кабінету Міністрів, рішення Конституційного Суду України, міжнародні договори, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Норми конституційного права є основоположними для інших галузей права. Це зумовлено тим, що воно охоплює регулюванням усі найважливіші аспекти суспільного і державного ладу; встановлює відправні засади для інших галузей права, є для них юридичною базою; визначає порядок видання і зміни норм права в усіх його галузях; стверджує принцип верховенства закону тощо.

Особливістю норм конституційного права є й те, що вони: наділені найвищою юридичною силою; мають особливу юридичну природу, яка зумовлена особливостями предмета правового регулювання; є нормами прямої дії, тобто безпосередньо врегульовують найважливіші аспекти суспільних відносин; позначені високою стабільністю, а тому внесення змін до цих норм ускладнене; мають прогностичний характер, позаяк визначають перспективи розвитку суспільства і держави; визначають порядок створення інших правових норм; позначені підвищеним ступенем їх охорони з боку держави; не містять санкції.

Суб’єктами конституційних правовідносин є їх учасники. Поняття «суб’єкти конституційних правовідносин» не слід ототожнювати з поняттям «суб’єкти конституційного права» та «суб’єкти конституційно-правової відповідальності», тому що: суб’єкт конституційного права – це носій конституційних прав і обов’язків. Він стає суб’єктом конституційно-правових відносин лише в результаті певного юридичного факту, коли він вступає в ці відносини і, як наслідок, на нього покладаються конкретні обов’язки та йому надаються конкретні права. А суб’єкт конституційної відповідальності – це особа, яка порушила певну норму конституційного права, внаслідок чого притягується до конституційної відповідальності.

Суб’єкти конституційного права наділені конституційною правоздатністю та дієздатністю, що охоплюється поняттям «конституційна правосуб’єктність».

Конституційна правоздатність фізичних осіб настає з моменту їх народження і припиняється зі смертю.

За загальним правилом конституційна дієздатність фізичних осіб настає з 18 років. Але суб’єктами окремих конституційних правовідносин фізичні особи стають і значно раніше (наприклад, з приводу громадянства), а іноді для цього недостатньо й вісімнадцяти років. Зокрема, щоб стати народним депутатом, має виповнитись двадцять один, суддею – двадцять п’ять, Президентом – тридцять п’ять, суддею Конституційного Суду – сорок), саме тому слід розрізняти загальну і спеціальну конституційну дієздатність.

Правосуб’єктність державних органів і юридичних осіб настає з моменту їх заснування і припиняється з моменту їх припинення. Зміст їхньої конституційної дієздатності визначається їхньою компетенцією, тобто сукупністю їх прав і обов’язків, які визначені Конституцією або спеціальними законами.

За чинним законодавством суб’єктами конституційного права є: український народ, територіальні громади, громадяни України, об’єднання громадян і трудові колективи, національні меншини; Українська держава; державні органи та їх посадові особи, адміністративно-територіальні утворення; установи; організації усіх форм власності; інші держави, їхні фізичні та юридичні особи, міжнародні організації.

Особливістю конституційних правовідносин є те, що їх виникнення, зміна і припинення відбувається не тільки за волевиявленням сторін, а може бути зумовлене правовим актом (тобто ex lege – на основі закону). Юридичною підставою виникнення цих правовідносин є конституційно-правова норма, яка наділяє конкретних осіб конституційною правосуб’єктністю (конституційною правоздатністю та дієздатністю, тобто потенційною можливістю бути учасником цих відносин), а матеріальною (фактичною) підставою виникнення цих відносин є певний юридичний факт, який практично породжує ці відносини і, як наслідок, наділяє конкретних осіб конкретними правами і обов’язками. Наприклад, припинення громадянства відбувається на основі Конституції, яка передбачає таке право, закону про громадянство, який визначає його способи та волевиявлення особи, яка бажає його припинити.

5.2. Загальна характеристика конституції як джерела права

Термін «конституція» походить від латинського constitutio – установа, установлення, устрій. Хоча існує й думка, що він бере початок від звороту rem publicum constituire, з якого починались акти римських імператорів.

Особливістю конституції як правового акта є те, що вона:

– є державним політико-правовим документом установчого характеру, яким закріплені найважливіші державно-правові інститути;

– закріплює засади державного і суспільного ладу;

– врегульовує найважливіші суспільні відносини, визначає зміст головних завдань та функцій держави;

– поєднує закріплення існуючих суспільних відносин з програмними положеннями, чим визначає перспективи розвитку суспільства і держави;

– є законом, що визначає принципи регулювання суспільних відносин і є юридичною базою для інших галузей права;

– закріплює правовий статус особи і цим визначає характер взаємовідносин особи і держави;

– має найвищу юридичну силу, пріоритет перед іншими правовими актами, які повинні бути конституційними, тобто не суперечити їй;

– відзначається особливим порядком її прийняття та внесення змін до неї, а її норми – підвищеним ступенем захисту з боку держави.

Конституція – це основний закон держави, що закріплює суспільний і державний лад, систему, порядок утворення і компетенцію органів державної влади, виборчу систему, правовий статус особи та інші найважливіші державно-правові інститути і таким чином визначає принципи регулювання суспільних відносин.

Розрізняють писану і неписану конституції. В більшості країн функціонує писана конституція, у вигляді офіційно прийнятого основного закону держави. А неписана конституція – це коли конституції як такої у вигляді одного комплексного політико-правового акта немає, а ті відносини, які повинні бути врегульовані конституцією, врегульовані окремими конституційними законами. Як, наприклад, у Великій Британії, де конституцію замінюють такі акти, як: Велика хартія вільностей 1215 р.; Білль про права 1689 р.; Акт про престолонаслідування 1701 р.; Акти про парламент 1911 р. та 1949 р.; Закони про членство в палаті лордів 1958 р. та 1963 р.; Акт про громадянство 1981 р.; Акт про народне представництво 1983 р. (виборчий закон); Акт про місцеве управління 1972 р. тощо.

Залежно від характеру процедури внесення змін і доповнень до конституції розрізняють гнучкі конституції, які передбачають таку ж процедуру внесення змін і доповнень до них, як і до звичайних законів, та жорсткі конституції, які змінюються в особливому порядку, з дотриманням ускладненої процедури.

5.3. Історичний аспект розвитку українського конституціоналізму та передумови прийняття і загальна характеристика Конституції України

При характеристиці історичного аспекту розвитку українського конституціоналізму слід брати до уваги, що тривалий час і в Україні функціонувала неписана конституція, тобто функції конституції виконували такі правові акти, як-от: «Руська правда» Ярослава, Універсали Центральної Ради 1917 – 1918 рр., Універсали Української Народної Республіки 1918 р. тощо.

Першою писаною конституцією України вважається Конституція Пилипа Орлика від 5 квітня 1710 р. А оскільки Конституція УНР від 29 квітня 1918 р. була лише ухвалена, але чинності не набрала, то фактично першим Основним Законом України стала Конституція УСРР від 10 березня 1919 р. У ній Українська держава визнавалась організацією диктатури працюючих та експлуатованих мас пролетаріату і найбіднішого селянства, влада яких здійснювалася радами робітничих, селянських та червоноармійських депутатів. Нею проголошувалося скасування приватної власності. Її завданням визначалося здійснення переходу від буржуазного ладу до соціалізму, після чого диктатура, а згодом і держава мали зникнути, поступившись місцем вільним формам співжиття.

15 травня 1929 р. ХI Всеукраїнським з’їздом рад була прийнята нова Конституція УСРР, у якій вона проголошувалася соціалістичною державою робітників та селян. Її органами влади визнавалися Всеукраїнський з’їзд рад робітничих, селянських та червоноармійських депутатів, ВУЦВК та РНК. Тут констатувалося входження УСРР до СРСР і за УСРР визнавалися такі повноваження, як: ухвалення власної Конституції, яка має відповідати Конституції СРСР; територіальне верховенство; створення власних органів державної влади та управління; прийняття до громадянства УСРР на основі єдності радянського громадянства; обрання повноважних представників України до Ради національностей Союзу РСР та делегатів на Всесоюзний з’їзд рад; право на законодавчу ініціативу. Але оскільки у ній проголошувався принцип верховенства загальносоюзних органів та законодавства, то це є свідченням того, що Україні її суверенітет не гарантувався.

30 січня 1937 р. ХIV Всеукраїнським з’їздом рад була затверджена Конституція УРСР, яка проголошувала перемогу соціалізму та непорушність соціалістичних виробничих відносин. УРСР проголошувалася соціалістичною державою робітників і селян, у якій вся влада належить трудящим міста і села в особі рад депутатів трудящих. Її економічною основою проголошувалася соціалістична власність у формі державної і колгоспно-кооперативної власності та соціалістична система господарювання. Вищим органом державної влади проголошувалася Верховна Рада УРСР. У період між сесіями ці функції покладалися на її Президію, яка була наділена повноваженнями видавати укази, тлумачити закони республіки, контролювати роботу уряду, скасовувати рішення обласних рад у разі невідповідності їх законам, скликати сесії Верховної Ради, проводити референдуми, присвоювати почесні звання республіки, здійснювати помилування тощо. Урядом республіки визнавалася Рада народних комісарів як вищий виконавчий і розпорядчий орган державної влади, який створювався Верховною Радою. На місцях функції державного управління виконували обласні, міські, районні, сільські та селищні ради народних депутатів та їх виконкоми. Ради всіх рівнів обиралися таємним голосуванням на основі загального, рівного і прямого виборчого права.

Конституції та конституційні акти в історії становлення української державності

Четверта Конституція УРСР була ухвалена на позачерговій сьомій сесії Верховної Ради 20 червня 1978 р. А позаяк вона була прийнята в період так званого розвиненого соціалізму, то й закріпила соціалістичні принципи суспільного життя. Зокрема, метою розвитку суспільства і держави вона визначала побудову комунізму, не визнавала приватної власності, приватного підприємництва, закріплювала принцип однопартійності тощо.

У ній УРСР проголошувалася соціалістичною загальнонародною державою, яка виражає волю та інтереси робітників, селян та інтелігенції, трудящих усіх національностей. Особливий акцент робився на керівній і спрямовуючій ролі Комуністичної партії. Як і в попередніх Конституціях, підкреслювалось, що УРСР є суверенною радянською соціалістичною державою, яка з метою успішного будівництва комуністичного суспільства, зміцнення економічної і політичної єдності, гарантування безпеки та оборони країни в результаті вільного самовизначення її народу на основі добровільності і рівноправності разом з іншими радянськими республіками входить до складу Союзу РСР. Основним принципом здійснення державної влади залишався демократичний централізм, а державною ідеологією – марксизм-ленінізм. Основою економічної системи, яка належала до єдиного союзного народногосподарського комплексу, визнавалася соціалістична власність на засоби виробництва, а її метою проголошувалося найповніше задоволення матеріальних та духовних потреб людей. Соціальною основою УРСР проголошувався союз робітників, селян та інтелігенції.

Стрімкий розвиток суспільних відносин в Україні призвів до того, що незабаром ця Конституція стала відставати від їх розвитку, вступати з ними в суперечності, а отже, й гальмувати їх розвиток. Саме тому до неї було внесено низку змін і доповнень. Зокрема: вилучено преамбулу про будівництво комунізму та положення про керівну і спрямовуючу роль КПРС; засновані такі інститути, як Президент, Кабінет Міністрів, Конституційний Суд; утворення Автономну Республіку Крим зумовило зміни в територіальному устрої України тощо.

Усі ці зміни і доповнення не змогли, однак, розв’язати всіх тих проблем, які постали перед конституційним регулюванням в Україні, а тому стало актуальним прийняття нової Конституції, яка відповідала б рівню розвитку суспільних відносин і сприяла їх подальшому демократичному розвитку. З цією метою була створена конституційна комісія, яка і розробила проект нової Конституції. Він був винесений на всенародне обговорення, в ході якого був підданий серйозній критиці і повернутий на доопрацювання. Робота над ним затягувалась, а дискусії – загострювалися. Внаслідок цього намітилося протистояння між Верховною Радою і Президентом. Тому 8 червня 1995 р. поміж ними було укладено Конституційний договір «Про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України», яким і були врегульовані ті нові суспільні відносини, що склалися в Україні, та який згодом і ліг в основу нової Конституції, яка була прийнята 28 червня 1996 р.

Вона складається з преамбули і 15 розділів: розділ І «Загальні засади»; розділ ІІ «Права, свободи та обов’язки людини і громадянина»; розділ ІІІ «Вибори. Референдум»; розділ ІV «Верховна Рада України»; розділ V «Президент України»; розділ VІ «Кабінет Міністрів України. Інші органи виконавчої влади»; розділ VIІ «Прокуратура»; розділ VIIІ «Правосуддя»; розділ ІX «Територіальний устрій України»; розділ X «Автономна Республіка Крим»; розділ XІ «Місцеве самоврядування»; розділ XIІ «Конституційний Суд України»; розділ XIIІ «Внесення змін до Конституції України»; розділ XІV «Прикінцеві положення»; розділ XV «Перехідні положення».

Вважається, що вона належить до так званих новітніх конституцій, однією із особливостей яких є наявність у її тексті приписів, адресованих безпосередньо суспільству в недержавних проявах його буття, які стосуються його економічної та політичної організації, а її норми визнаються нормами прямої дії.

Конституція України належить до так званих «жорстких» конституцій, тобто порядок внесення змін і доповнень до неї ускладнений і значно відрізняється від порядку внесення змін до поточного законодавства. Такий порядок запроваджений з метою забезпечення поєднання стабільності та гнучкості Конституції як Основного Закону, що дає можливість своєчасного реагування на конституційному рівні на об’єктивні потреби розвитку суспільства і вдосконалення державного управління. Він визначений розділом 13, згідно з яким законопроект з цього приводу може бути поданий до Верховної Ради лише Президентом або не менш як третиною народних депутатів України від конституційного складу Верховної Ради. За загальним правилом такий законопроект, попередньо схвалений більшістю від конституційного складу Верховної Ради, вважається прийнятим, якщо на наступній черговій сесії за нього проголосувало не менш як дві третини від її конституційного складу.

А законопроект про внесення змін до розділу I «Загальні засади», розділу III «Вибори. Референдум», розділу ХIII «Внесення змін до Конституції України» подається до Верховної Ради Президентом або не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України і, за умови його прийняття не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради, затверджується всеукраїнським референдумом, який призначається Президентом України. Повторне подання законопроекту про внесення змін до цих розділів Конституції з одного й того самого питання можливе лише до Верховної Ради України наступного скликання.

Конституція України не може бути змінена, якщо зміни передбачають скасування чи обмеження прав і свобод людини і громадянина або якщо вони спрямовані на ліквідацію незалежності чи на порушення територіальної цілісності України. Вона не може бути змінена в умовах воєнного або надзвичайного стану. Законопроект про внесення змін до Конституції, який розглядався Верховною Радою і як закон не був прийнятий, може бути поданий повторно не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення щодо нього. Верховна Рада протягом строку своїх повноважень не може двічі змінювати одні й ті самі положення Конституції. Законопроект про внесення змін до Конституції розглядається Верховною Радою за наявності висновку Конституційного Суду щодо його відповідності вимогам Конституції.

Узагальнення цих норм Конституції дає підстави для висновку, що:

– нею визначено обмежене коло суб’єктів законодавчої ініціативи щодо внесення таких змін, якими є лише суб’єкти, які безпосередньо представляють Український народ, – всенародно обраний Президент та не менше третини народних депутатів від конституційного складу Верховної Ради, що є гарантією стабільності Конституції і обґрунтованості вимог внесення до неї змін. Для порівняння доречно згадати, що для внесення звичайного законопроекту коло суб’єктів законодавчої ініціативи є ширшим і включає Президента України, народних депутатів, Кабінет Міністрів;

– вона встановлює неоднаковий порядок внесення змін до її різних розділів. Зокрема, з метою забезпечення стабільності і непорушності основних конституційних засад державного і суспільного ладу України, гарантування прав і свобод, реального народовладдя вона встановлює ускладнений і відповідальний процес внесення змін до розділів I, III і ХIII. Причому прийняття законопроекту парламентом ще не означає визнання його чинним законом, оскільки такий законопроект має бути затверджений всеукраїнським референдумом як найвищою формою установчої влади народу і тільки після цього набуває чинності;

– вона забороняє повторне подання законопроекту про внесення змін до розділів I, III і ХIII з одного й того ж питання на розгляд Верховної Ради того самого скликання, чим гарантується сталість конституційного правопорядку та враховується думка народу з приводу зміни Конституції, позаяк результати виборів до Верховної Ради наступного скликання та склад її депутатів залежатиме і від оцінки громадянами внесеного раніше законопроекту щодо змін до принципових засад конституційного ладу;

– нею визначені й випадки, за яких такі зміни внести взагалі неможливо. Причому це стосується не тільки конкретних незмінних конституційних положень, а й стану державного та суспільного життя, за якого ці зміни неможливі;

– вона гарантує конституційність законопроектів про внесення змін до Конституції шляхом вимоги обов’язкового висновку щодо них Конституційного Суду, що гарантує незмінність її основних положень. Так, Конституція не допускає при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинного законодавства звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Але питання, чи дійсно законопроект про внесення змін до Конституції звужує ці права і свободи, має здійснюватися Конституційним Судом, висновок якого є юридичною гарантією проти можливості порушення Основного Закону.

Таким чином, уся система процесуальних конституційних норм, за якими можливе внесення змін до Конституції, спрямована на захист Конституції України, що є історичним надбанням українського народу й відповідає його прагненням до збереження стабільності суспільних відносин, розвитку держави, зміцнення громадянської злагоди і забезпечення гідних умов життя.

5.4. Основні етапи розвитку української державності

Щодо етапів розвитку української державності висловлені різні міркування, але якщо йдеться про основні з них, то традиційно з-поміж них розрізняють: етап Київської Русі – княжу добу; козацьку державність XVI – XVIII століть; державність Української Народної Республіки; державність Радянської України; сучасну відроджену Українську державу.

У результаті об’єднання слов’янських племен у VII – VIII столітті виникла країна – Руська земля. Оскільки найінтенсивніше в цей період розвивалося об’єднання полян з центром у Києві, який за легендою був заснований братами Києм, Щеком і Хоривом та їхньою сестрою Либідь, то й держава, яка тут виникла, стала називатися Київська Русь. Її територія у IX столітті об’єднувала землі Київського, Чернігівського і Переяславського князівств. Найбільшого розвитку Київська Русь досягла за часів князювання Ярослава Мудрого (1019 – 1054). Саме в цей час з’явилась і найдавніша частина законодавства Київської Русі – «Руська правда». Але після смерті Ярослава почався період князівських міжусобиць і феодальної роздробленості Русі. Цим скористалися татаро-монголи, які захопили східну й центральну її частини, а згодом і литовські князі, які захопили західну частину її території, що й призвело до розпаду Київської Русі. У складі Великого князівства Литовського землі Київської Русі перебували до другої половини ХVI століття, а згодом частина їх відійшла до Російської імперії та Речі Посполитої.

Утиски з боку польської шляхти призводили до того, що українські селяни втікали від своїх панів і поселялися в безлюдному тоді Середньому Подніпров’ї. Втікачі називали себе козаками, а їхнім організаційним центром стала Запорізька Січ, яка була військово-політичним утворенням і мала військовий та територіальний поділ. У військовому відношенні Січ поділялася на 38 куренів, а в територіальному – на п’ять – вісім паланок. Найвищим органом влади у Запорізькій Січі була Військова рада, що, як правило, скликалася 1 січня та 1 жовтня, але на вимогу війська могла скликатися і в інший час. Свої ради були також у куренях і паланках. Очолював Січ кошовий отаман, який обирався Військовою радою і був наділений найвищою військовою, адміністративною та судовою владою. Йому допомагали військовий суддя, писар і осавул, які також обиралися радою на один рік. Курені очолювали курінні отамани, паланки – полковники, їм допомагали осавул, писар, підосавул і підписарій. Уся військова старшина також обиралася відповідними радами.

Посилення гніту з боку польської шляхти спричинило вибух народно-визвольної війни українського народу 1648 – 1654 рр., який під проводом Богдана Хмельницького втілив у життя ідею незалежної української держави на всій території України. Але під тиском політичних обставин у січні 1654 р. на Переяславській раді Україна прийняла протекторат московського царя, залишаючись при цьому суверенною державою. Однак згодом царизм, послідовно втілюючи в життя свою експансіоністську політику, пішов у наступ на суверенітет України, «…дабы Малую Россию к рукам прибрать…»[5]. Уже в 1708 – 1709 рр. було здійснено два радикальних заходи щодо різкого обмеження автономії України та влади гетьмана. Зокрема, були проведені «вибори» гетьмана за відсутності більшості старшин і без укладення відповідних договірних статей і видачі йому жалуваної грамоти, а також було призначено до гетьмана резидента (співправителя). З цією ж метою в 1722 р. було створено і Малоросійську колегію. Хоча загроза війни з Туреччиною, а отже, потреба в козацькому війську зумовлювали й політику «приласкания тамошнего народа», бо «когда с турками война начнется, тогда малороссияне… потребны будут во обороне от крымских татар»[6].

І хоча гетьман Кирило Розумовський про становище в Україні цариці Єлизаветі Петрівні доповідав: «…Дерзновение приемлю Вашему Императорскому Величеству всеподданнейше донести, что Малая Россия во всех ее пределах, самодержавию Вашего Величества подвластных, Богу благодарение, находится в верноприсяжной своей должности, и никаких посторонних ниже подсылок, ниже каких-либо сумнительств по сие время нигде и ни от кого не слышно, и не было. О чем собственно моей рабской должности Вашему Императорскому Величеству доношу, и, припадая к стопам, есмь по конец жизни моей Вашего Императорского Величества всеподданнейший и всенижайший раб граф Кирила Разумовский. Марта 17 дня 1757 г. Глухов»[7], політика царизму щодо України була послідовною.

Характерним її прикладом є настанова Катерини II князю О. В’яземському при вступі його на посаду генерал-прокурора Малоросії (квітень, 1764 р.) «…Треба викоренити звихнену думку (українців), за якою вони вважають себе окремим народом, іншим від тутешнього (московського). Мала Росія, Ліфляндія і Фінляндія є провінціями, якими управляють на основі конфірмованих їм привілеїв. Порушити ж їх, раптом відмовившись від них, було б дуже непристойно. Але й називати їх чужоземними і поводитись з ними на такій же основі було б більше, ніж помилкою, можна сказати певно – безглуздям. Ці провінції, а також Смоленську треба найлегшим способом привести до того, щоб вони обрусіли і перестали дивитись, неначе вовки на ліс. Приступити до цього буде дуже легко, якщо розумні люди будуть обрані начальниками цих провінцій. Коли ж у Малоросії не буде гетьмана, то треба змагатися, щоб час і назва гетьманів зникли»[8].

Як наслідок, гетьманство в Україні було ліквідоване, а при цьому наказувалось: «…Cмотреть накрепко, чтоб как в главных делах, так и в прочих какой противности не было, и народ к тому побуждаем от кого не был, и разведывать того накрепко всякими способы… Ежели тамошняя старшина будут намерения свои показывать, или просить о выборе гетмана, то надлежит пристойным образом советом своим… от того отвращать и при том проведывать и смотреть недреманным оком, кто из старшины в те гетманы будут желательны и не будут ли собирать челобитен… то в Кабинет Наш о том немедленно доносить»[9].

А подальша політика Росії щодо України завершилась тим, що 5 червня 1775 р. за наказом Катерини ІІ російська армія під проводом генерала Текелія зруйнувала Запорізьку Січ, і Україна опинилася у складі Російської імперії.

У лютому 1917 р. в результаті буржуазно-демократичної революції, яка відбулася в Росії, Російська імперія розпалася, що сприяло процесам відродження України як суверенної держави. В Україні боротьба за відродження її суверенітету провадилася Центральною Радою, яка була створена 4 березня 1917 р. на Трудовому конгресі в Києві й яку очолив лідер українського національно-визвольного руху професор Михайло Грушевський.

Спираючись на патріотично налаштовані частини царської армії, Центральна Рада проголосила право українського народу на створення національної держави, і Тимчасовий уряд у Петрограді змушений був визнати повноваження українського національного уряду на чолі з Володимиром Винниченком.

ІІІ Універсалом Центральної Ради 7 листопада 1917 р. була проголошена Українська Народна Республіка (УНР), але, як і раніше, у федеративних зв’язках з Росією. І тільки ІV Універсалом 9 січня 1918 р. Україна стала незалежною суверенною державою. Зокрема, в Універсалі зазначалося, що «…однині Українська Народна Республіка стає самостійною і ні від кого не залежною, вільною, суверенною державою українського народу».

18 лютого 1918 р. був прийнятий закон про Державний герб УНР, грошову систему та громадянство.

29 квітня 1918 р. Центральна Рада прийняла Конституцію УНР.

У жовтні 1918 р. розпалася і Австро-Угорська імперія, а тому 13 листопада 1918 р. у Львові було проголошено утворення самостійної Західноукраїнської Народної Республіки (ЗУНР). Втілюючи в життя прагнення всього українського народу до об’єднання, на початку 1919 р. до Києва була направлена повноважна делегація представників Галичини, Буковини і Закарпаття, і 22 січня відбулася урочиста церемонія злуки УНР та ЗУНР, про що В. Винниченко оголосив відповідну Декларацію.

А 30 грудня 1922 р. був утворений СРСР, до складу якого увійшла й Україна. Відтоді вона хоча й проголошувалася суверенною державою, але фактично втратила свою незалежність і перебувала у складі СРСР до 1990 р.

Процес перебудови СРСР призвів до його розпаду, що сприяло відродженню сучасної незалежної Української держави.

Політико-правове закріплення суверенітету України здійснювалось шляхом прийняття відповідних політико-правових актів.

16 липня 1990 р. Верховна Рада прийняла Декларацію про державний суверенітет України, в якій було проголошено державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх відносинах.

Слово «декларація» походить з латинської і означає «заява, повідомлення», а тому декларацією, як правило, називається офіційна заява, у якій доводиться до загального відома певний програмний акт, важлива державна подія.

Декларація про державний суверенітет України містить десять розділів, у яких проголошені основні принципи розвитку України як суверенної держави. Зокрема, в ній зазначається, що:

«Україна як суверенна національна держава розвивається в існуючих кордонах на основі здійснення українською нацією свого права на самовизначення;

– єдиним джерелом державної влади в республіці є народ України, від імені якого може виступати виключно Верховна Рада України;

– державна влада України є суверенною і здійснюється за принципом її поділу на законодавчу, виконавчу та судову;

– Україна має своє громадянство і забезпечує рівність перед законом усіх громадян республіки;

– територія України є недоторканною і не може бути змінена або використана без її згоди;

– народ України має виключне право на володіння, користування і розпорядження національним багатством України;

– Україна самостійно встановлює порядок охорони природи та використання природних ресурсів;

– Україна самостійна у вирішенні питань науки, освіти і культури;

– Україна має право на власні Збройні Сили та має власні внутрішні війська і органи державної безпеки;

– Україна є суб’єктом міжнародного права і здійснює безпосередні відносини з іншими державами».

Спроба державного перевороту в Москві та заволодіння владою так званим ГКЧП поставили під загрозу і суверенітет України. З метою запобігання цьому 24 серпня 1991 р. був прийнятий Акт проголошення незалежності України, у якому зазначалось:

«Виходячи із смертельної небезпеки, яка нависла була над Україною у зв’язку з державним переворотом в СРСР 19 серпня 1991 р.:

– продовжуючи тисячолітню традицію державотворення в Україні;

– виходячи з права на самовизначення, передбаченого Статутом ООН та іншими міжнародно-правовими документами;

– здійснюючи Декларацію про державний суверенітет України, Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної республіки урочисто проголошує незалежність України та створення самостійної Української держави – України.

Територія України є неподільною і недоторканною. Віднині на території України мають чинність виключно Конституція і закони України.

Цей акт набирає чинності з моменту його схвалення».

1 грудня 1991 р. Акт проголошення незалежності України був одностайно схвалений народом України на Всеукраїнському референдумі. Його підтримали 28,8 млн громадян, тобто близько 90,32 % тих, хто взяв участь у референдумі.

5 грудня 1991 р. Україна першою з колишніх союзних республік заявила, що Договору 1922 р. про утворення Союзу РСР стосовно себе більше не визнає.

А оскільки Україна стала незалежним і повноправним суб’єктом міжнародних відносин, то їй необхідно було виголосити й принципи своєї внутрішньої і зовнішньої політики і в питаннях правонаступництва.

Правонаступництво держави – це перехід прав і обов’язків від одного суб’єкта міжнародного права до іншого у зв’язку зі зміною державного суверенітету.

Свою політику в цих питаннях Україна визначила в Законі «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 р., у якому вона проголосила принципи своєї внутрішньої і зовнішньої політики та визначила ті права і обов’язки, що склалися з правовідносин колишньої УРСР і СРСР, які вона з моменту проголошення незалежності визнає і бере на себе зобов’язання виконувати.

Зокрема, у законі зазначається, що: з моменту проголошення незалежності України її найвищим органом державної влади є Верховна Рада України; до прийняття нової Конституції України на її території діє Конституція УРСР; законодавство УРСР діє на території України остільки, оскільки воно не суперечить законам України, прийнятим нею після проголошення незалежності; органи державної влади, управління і правоохоронні органи діють до створення нових на основі нової Конституції; кордони УРСР оголошуються державним кордоном України; Україна є правонаступником прав і обов’язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать її Конституції та інтересам; усі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на її території, визнаються громадянами України, яка гарантує забезпечення прав і свобод людини кожному її громадянину згідно з міжнародно-правовими актами про права людини.

Слід підкреслити демократичний характер правонаступництва України у сфері громадянства, яка обрала так званий нульовий варіант, за яким її громадянами визнавалися всі особи, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на її території. Завдяки цьому було уникнуто проблем, що мали місце в тих пострадянських країнах, де умовами набуття громадянства визнавалося знання державної мови (що визначалося складанням іспиту), визначений законом час постійного проживання на території держави тощо.

З урахуванням факту припинення існування СРСР як суб’єкта міжнародного права та геополітичної реальності, що констатувалося главами держав Росії, України і Білорусії, які були засновниками Союзу РСР та підписали Союзний договір 1922 р., 8 грудня 1991 р. було створено Співдружність Незалежних Держав (СНД). Угоду про її створення було ратифіковано Постановою Верховної Ради України 10 грудня 1991 р.

З метою юридичного закріплення суверенітету Україною були прийняті й такі закони, як: «Про економічну самостійність», «Про мови в Україні», «Про національні меншини в Україні», «Про міжнародні договори України», «Про громадянство України», «Про загальний військовий обов’язок і військову службу» тощо.

5.5. Державні символи України

Державні символи (від грецьк. symbolon – знак, прикмета, ознака) – це офіційно визнані та закріплені у правових актах і свідомості членів суспільства знаки, які в лаконічній формі виражають одну або декілька ідей політичного та історичного характеру і символізують суверенітет держави. Головними їх функціями є: представницька, політична, ідеологічна, інтегруюча, комунікативна та соціальна. Особливо гостра потреба в символіці виникає в період конституювання соціальних груп, заснованого на психологічному механізмі ідентифікації, позаяк саме символи допомагають підтримувати групові зв’язки, репрезентують певну групу в інших системах зв’язків. Крім того, вони є формою комунікації між владою і суспільством, засобом їхньої зовнішньої і внутрішньої легітимації. Наруга над державними символами зумовлює відповідальність, передбачену законами держави.

Державні символи характеризуються тим, що вони:

а) як правило, зафіксовані в речовій, знаковій або звуковій формі;

б) здатні лаконічно відображати історичні або політичні ідеї, які посідають відповідне місце в державній ідеології, етнопсихології, системі загальнолюдських цінностей;

в) офіційно закріплені в Конституції та інших правових актах;

г) є обов’язковими для використання на території держави у визначених законом випадках;

д) використовуються у спосіб, визначений відповідними правовими актами.

Згідно зі ст. 20 Конституції України, найважливішими символами держави, які є засобами її юридичного уособлення та ідентифікації як суб’єкта влади в системі внутрішніх і міжнародних відносин, є Державний Прапор України, Державний Герб України і Державний Гімн України. Крім того, офіційними символами держави є й державна мова, її грошові знаки, дії політичного характеру (процедури нагородження, присяги, похорони, урочисті прийоми), місця політичної дії (приміщення парламенту, адміністрації Президента, його кабінет та резиденція) тощо.

Державним Прапором України є стяг із двох рівновеликих горизонтальних смуг синього і жовтого кольорів.

Великий Державний Герб України встановлюється з урахуванням малого Державного Герба та герба Війська Запорізького. Головним його елементом є тризуб, відомий в Україні з епохи Трипілля і як Знак Княжої Держави Володимира Великого (малий Державний Герб).

Державним Гімном України, згідно із законом «Про Державний Гімн України» від 6 березня 2003 року, є національний гімн на слова П. Чубинського та музику М. Вербицького. Урочисті заходи загальнодержавного значення розпочинаються і закінчуються виконанням Державного Гімну. Його музичне виконання здійснюється під час проведення офіційних державних церемоній та інших заходів.

Столицею України є місто Київ.

Оскільки державні символи завжди були атрибутами влади, свідченням і підтвердженням державно-владних повноважень, то слід розрізняти й офіційні символи глави держави. Ними, згідно з Указом Президента України від 29 листопада 1999 р. «Про офіційні символи глави держави», є Прапор (штандарт) Президента України, Знак, Гербова печатка та Булава Президента України. Офіційні символи можуть мати й міністерства та інші центральні органи виконавчої влади.

Найпоширенішим з державних символів є державний прапор.

Державний прапор України було затверджено постановою Верховної Ради України «Про Державний прапор України» від 28 січня 1992 р.

Державний прапор України піднімається: на будинках, де розміщуються органи державної влади України та органи місцевого самоврядування, – постійно; на будинках підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, громадських об’єднань, а також житлових будинках – у дні державних свят та пам’ятних подій; на транспортних засобах Президента, Голови Верховної Ради та Прем’єр-міністра України, керівників державних і урядових делегацій, глав дипломатичних представництв, консульських установ та інших офіційних представництв України за кордоном; на будинках, де відбувається голосування у дні референдуму та виборів; на спортивних аренах – під час проведення чемпіонатів і першостей України, міжнародних спортивних змагань за участю національних збірних; в інших випадках, передбачених законом.

Державний прапор України повинен бути в робочих кабінетах Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем’єр-міністра України, Голови Конституційного Суду України, Генерального прокурора України, Голови Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Голови Рахункової палати України, керівників центральних та місцевих органів виконавчої влади, голів органів місцевого самоврядування, глав дипломатичних представництв та інших офіційних установ України за кордоном чи при міжнародних організаціях.

На знак трауру Державний прапор України може підніматися у траурному оформленні – у цьому разі до верхньої частини древка або флагштока прапора прикріплюється чорна стрічка шириною від 50 до 100 мм, обидва кінці якої спадають до нижньої частини полотнища прапора.

5.6. Державний лад України

Державний лад характеризує державу з погляду: форми правління, політичного режиму та територіального устрою. Характер державного ладу України закріплений у розділі І Конституції – «Загальні засади».

За формою політичного режиму Україна є демократичною, соціальною, правовою державою.

Демократичною державою Україна визнається тому, що носієм суверенітету і єдиним джерелом державної влади в Україні є народ, який здійснює владу як безпосередньо шляхом виборів, референдумів тощо, так і через органи державної влади та місцевого самоврядування. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. Суспільне життя в Україні ґрунтується на засадах політичної, економічної та ідеологічної багатоманітності. Жодна ідеологія не може визнаватися державою як обов’язкова. Держава гарантує свободу політичної діяльності, не забороненої законом. Цензура в Україні заборонена.

Соціальною державою Україна визнається тому, що людина, її життя і здоров’я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов’язком держави. Україна гарантує загальновизнані демократичні права і свободи згідно з вимогами норм міжнародного права.

Правовою державою Україна визнається тому, що тут проголошений і діє принцип верховенства права в усіх сферах суспільного життя, тобто сама держава, всі її органи, організації, посадові особи і громадяни повинні діяти на основі й у межах правових норм. Конституція України має найвищу юридичну силу. Її норми є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі й у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод гарантується.

За формою правління Україна є республікою. Республікою Україна визнається тому, що в ній відсутній інститут монарха, а основні органи державної влади і самоврядування формуються на засадах виборності на певний строк.

Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу і судову. Її органи здійснюють свої повноваження у визначених Конституцією межах і відповідно до законів України.

В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

За формою територіального устрою Україна є унітарною державою. Територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій.

Систему адміністративно-територіального устрою України складають: Автономна Республіка Крим (АРК), області, райони, міста, райони в містах, селища і села. До складу України входять: АРК, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області.

Міста Київ і Севастополь мають спеціальний статус, який визначається законами України.

5.7. Політика України у сфері використання мов

Політика України у цій сфері визначена Конституцією, Законом «Про мови в Україні» від 28 жовтня 1989 р., Рішенням Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 р. щодо застосування державної мови органами державної влади, органами місцевого самоврядування та використання її в навчальному процесі в навчальних закладах, а також законами: «Про національні меншини в Україні», «Про освіту», «Про інформацію», «Про телебачення і радіомовлення», «Про видавничу справу», «Про рекламу», «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» тощо.

Згідно з Конституцією, державною мовою в Україні є українська. Держава забезпечує її всебічний розвиток і функціонування в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист мов національних меншин України. Держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування.

Порядок використання мов в Україні визначається законом «Про мови в Україні», який покликаний: забезпечити українській мові статус державної; визначити порядок переходу України на державну мову; визначити принципи використання мов національних меншин в Україні.

Оскільки державною мовою в Україні є українська, то закон зобов’язує державні і громадські органи та засоби масової інформації виховувати у громадян розуміння соціального призначення української мови як державної в Україні та поваги до мов національних меншин.

Громадянам України гарантується право користуватися своєю національною або будь-якою іншою мовою. А в місцях компактного проживання національних меншин громадяни вправі звертатися до державних органів як українською, так і мовою цих меншин. Відмова службової особи прийняти і розглянути звернення громадянина з посиланням на незнання мови, якою він звертається, зумовлює відповідальність. Рішення по суті звернення оформляється українською мовою або мовою роботи органу, до якого звернувся громадянин.

Службові особи повинні володіти українською, а в разі необхідності – і мовою роботи органу, де вони працюють, в обсязі, необхідному для виконання службових обов’язків. Незнання української, російської або мови роботи органу не є підставою для відмови у прийнятті на роботу, але після прийняття на роботу особа повинна оволодіти мовою роботи органу, у якому вона працює.

5.8. Національна політика України

Засади національної політики в Україні визначені Конституцією, Декларацією прав національностей України від 1 листопада 1991 р. та Законом «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 р.

Зокрема, у Декларації прав національностей України проголошено, що Українська держава гарантує всім народам і національним групам, які проживають на її території: рівні права та свободи, при цьому дискримінація за національною ознакою забороняється; право на збереження їх традиційного розселення; належні умови для розвитку всіх національних мов і культур; право вільного користування рідною мовою в усіх сферах суспільного життя; право сповідувати свою релігію, використовувати свою національну символіку, відзначати свої національні свята, брати участь у традиційних обрядах своїх народів; право створювати свої культурні центри, товариства, земляцтва, об’єднання тощо; пам’ятки історії і культури народів та національних груп на території України охороняються законом.

Згідно з Конституцією, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

Україна дбає про задоволення національно-культурних і мовних потреб українців, які проживають за межами держави.

Основні напрями реалізації цих принципів регламентовані Законом «Про національні меншини в Україні». У ньому визначено поняття національних меншин і проголошено, що Україна гарантує рівні права і свободи всім своїм громадянам незалежно від їхнього національного походження, усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах.

Громадяни України всіх національностей зобов’язані дотримуватися Конституції і законів України, оберігати її державний суверенітет і територіальну цілісність, поважати мови, культури, традиції та звичаї українського народу і всіх національних меншин.

До національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення і спільності між собою.

Українська держава гарантує всім національним меншинам право на національно-культурну автономію, тобто: користування і навчання рідною мовою; розвиток національно-культурних традицій; використання національної символіки; сповідування своєї релігії; задоволення потреб у літературі, мистецтві та будь-яку іншу діяльність, що не суперечить законодавству. У роботі державних органів, підприємств і установ, розташованих у місцях, де більшість населення становить певна національна меншина, поряд з державною українською мовою, може використовуватися мова цієї меншини.

Держава гарантує національним меншинам право на збереження життєвого середовища в місцях їх історичного й сучасного розселення. Громадяни України мають право вільно обирати й відновлювати свою національність.

Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав і свобод громадян за національною ознакою забороняється й карається законом.

Відповідно до ст. 12 Конституції України, держава сприяє розвитку національної свідомості українців, які проживають за межами України, зміцненню зв’язків з батьківщиною та поверненню їх в Україну. Вона дбає про задоволення їх національно-культурних і мовних потреб.

Відносини в цій сфері врегульовані Законом «Про закордонних українців» від 4 березня 2004 р.

Закордонний українець – це особа, яка має українське етнічне походження або є походженням з України, але є громадянином іншої держави чи особою без громадянства і яку у визначеному законом порядку визнано закордонним українцем.

Українське етнічне походження – це належність особи або її предків до української нації та визнання нею України батьківщиною свого етнічного походження.

Практична реалізація політики України в цій сфері покладена на Національну комісію з питань закордонних українців при Кабінеті Міністрів України, до якої входять народні депутати, представники Адміністрації Президента та центральних органів виконавчої влади, а також громадських організацій, які опікуються питаннями закордонних українців. Національна комісія приймає рішення про надання, відмову або припинення статусу закордонного українця.

Заяви на отримання статусу закордонного українця подаються до закордонних дипломатичних установ України або до Міністерства закордонних справ. Такі заяви розглядаються у строк до 90 днів з дня реєстрації заяви в Національній комісії. У разі позитивного рішення щодо надання статусу закордонного українця особі видається посвідчення, а за відмови в наданні такого статусу – копія відповідного рішення. У такому випадку за особою залишається право повторного звернення щодо надання статусу закордонного українця.

Умовами надання особі статусу закордонного українця є: українська самоідентифікація; українське етнічне походження або походження з України; письмове клопотання отримати статус закордонного українця; досягнення 16-річного віку; відсутність громадянства України.

Підставою для відмови в наданні статусу закордонного українця особі є: дії, вчинені нею, які суперечать інтересам національної безпеки України; подання свідомо неправдивих даних або підроблених документів для отримання відповідного статусу; порушення інших вимог, передбачених Положенням про надання та оформлення посвідчення закордонного українця.

Закордонний українець, який перебуває в Україні на законних підставах, користується такими самими правами і свободами, а також має такі самі обов’язки, як і громадянин України, за винятками, встановленими Конституцією, законами України чи міжнародними договорами, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Захист основних прав і свобод закордонних українців є невід’ємною частиною зовнішньополітичної діяльності України.

5.9. Міжнародні відносини України

Принципи міжнародних відносин України визначені Конституцією, а порядок їх здійснення регламентований Законом «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 р.

Згідно з Конституцією, зовнішньополітична діяльність України спрямована на забезпечення її національних інтересів і безпеки шляхом підтримання мирної та взаємовигідної співпраці з членами міжнародного співтовариства за загальновизнаними принципами і нормами міжнародного права. А практичні взаємовідносини України з іншими державами здійснюються на основі міжнародних договорів.

Міжнародний договір – це узгоджене волевиявлення двох або більше суб’єктів міжнародних відносин про встановлення взаємних прав і обов’язків.

Міжнародний договір може мати різні форми і назви: договір, угода, пакт, конвенція, трактат, протокол, обмін нотами, заключний акт та ін.

За структурою міжнародний договір переважно складається з преамбули, основних статей і прикінцевих положень.

Міжнародні договори класифікують за різними підставами. За рівнем, на якому вони укладаються: міждержавні, міжурядові, відомчі. За кількістю сторін: дво- та багатосторонні. За об’єктом регулювання: політичні, економічні, зі спеціальних питань. За способом легалізації: договори, що підлягають ратифікації, і ті, що затверджуються уповноваженими органами.

Цей закон визначає порядок укладення, ратифікації, виконання і денонсації міжнародних договорів України з метою забезпечення її національних інтересів. Він застосовується до всіх міжнародних договорів – міждержавних, міжурядових і міжвідомчих, незалежно від їх форми і найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол, обмін листами або нотами). Поняття «укладення міжнародного договору» охоплює такі процеси, як ведення переговорів з метою підготовки тексту договору, прийняття тексту договору та висловлення згоди на обов’язковість міжнародного договору для України.

Міжнародні договори можуть укладатися з іноземними державами та міжнародними організаціями від імені: України, уряду, міністерств та інших центральних органів державної виконавчої влади.

Від імені України можуть укладатися політичні, територіальні, мирні, щодо прав і свобод людини, про громадянство, про участь України в міждержавних союзах, про військову допомогу, про використання території та природних ресурсів України тощо. Від імені уряду укладаються договори з економічних, торговельних, науково-технічних питань, що належать до його компетенції. Від імені міністерств та інших центральних органів виконавчої влади укладаються договори з питань, що належать до їх компетенції.

Підписаний міжнародний договір підлягає офіційній легалізації, яка може здійснюватися шляхом його ратифікації або затвердження.

Ратифікація міжнародних договорів України здійснюється Верховною Радою шляхом прийняття спеціального закону про ратифікацію. Договори, які не потребують ратифікації, легалізуються шляхом їх затвердження Президентом у формі указу, а урядом – у формі постанови. Укладені й ратифіковані (затверджені) міжнародні договори України становлять невід’ємну частину її національного законодавства і підлягають неухильному дотриманню Україною. Загальний нагляд за їх виконанням здійснює Міністерство закордонних справ.

Якщо міжнародним договором України, укладення якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені національним законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

У разі істотного порушення міжнародного договору України іншими його учасниками він може бути денонсований (розірваний) у тому ж порядку, у якому відбувалася його легалізація.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Надайте характеристику конституційних правовідносин та конституційного права.

2. У чому полягають особливості методів конституційно-правового регулювання?

3. Охарактеризуйте суб’єктів конституційно-правових відносин.

4. Які особливості притаманні нормам конституційного права?

5. Які ознаки властиві конституції як правовому акту?

6. Що таке «писана» і «неписана», «жорстка» і «гнучка» конституції?

7. Які зміни і чому були внесені до Конституції України 1978 р.?

8. Чому було укладено Конституційний договір між Верховною Радою та Президентом України і які завдання він був покликаний виконувати?

9. Надайте загальну характеристику чинної Конституції України.

10. Які конституції та конституційні акти в історії становлення української державності вам відомі?

11. Який порядок внесення змін до Конституції України?

12. Які етапи розвитку української державності вам відомі?

13. Що призвело до розпаду Київської Русі?

14. Як утворилася Запорізька Січ і що вона собою являла з політико-правового погляду?

15. Як Україна стала складовою Російської імперії?

16. Коли і в результаті яких процесів було проголошено УНР?

17. Які ознаки були властиві українській державності на етапі Радянської України?

18. Назвіть політико-правові акти, в яких закріплено суверенітет сучасної Української держави.

19. Який зміст та політико-правове значення Акта проголошення незалежності України.

20. Що таке «правонаступництво»? Охарактеризуйте Закон «Про правонаступництво України».

21. Охарактеризуйте політичний режим України.

22. Охарактеризуйте форму правління України.

23. У чому полягають особливості територіального устрою України.

24. Охарактеризуйте політику України у сфері використання мов.

25. Охарактеризуйте національну політику України.

26. Що таке право на національно-культурну автономію?

27. Хто такі закордонні українці та які особливості їхнього правового статусу?

28. Охарактеризуйте Закон «Про міжнародні договори України».

Глава 6

КОНСТИТУЦІЙНО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ ПРАВОВОГО СТАТУСУ ЛЮДИНИ І ГРОМАДЯНИНА

6.1. Поняття основних прав, свобод і обов’язків людини та громадянина

Конституційні права, свободи та обов’язки своїм змістом юридично закріплюють цивілізований спосіб існування людей, є провідними для суспільного і правового статусу людини та громадянина в суспільстві та державі.

На конституційному рівні в Україні закріплені засади державної політики, спрямовані, передусім, на забезпечення прав і свобод людини, створення належних умов для її життя. Вперше в Основному Законі України проголошено, що людина є найвищою соціальною цінністю. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. А головним обов’язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини (наприклад, громадяни мають право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб).

У національному праві визначаються і гарантуються права і свободи особи, встановлені нормами міжнародного права. У Конституції України відображені положення Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р., а також Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права людини (1976) та іншими актами. Таким чином, конституційні права і свободи людини та громадянина перебувають під міжнародно-правовим захистом.

Права, свободи і обов’язки людини та громадянина закріплені в розділі II Конституції України, що свідчить про пріоритет цих норм серед інших конституційних приписів. Цей розділ є найбільший за обсягом. Так, зі статті 161 Конституції правовому статусу особи присвячено 48, що становить близько третини її змісту.

Конституційні права, свободи та обов’язки називаються основними, тому що вони визначають місце людини в суспільстві. Їх зміст має універсальний характер, розвивається і конкретизується в інших галузях права – адміністративному, цивільному, трудовому, земельному, фінансовому та ін. Якщо в Конституції України йдеться про людину і громадянина взагалі як про абстрактну особу, то в галузях права виступають конкретні суб’єкти правовідносин – власники, працівники, службовці, фермери, посадові особи, військовослужбовці, покупці та ін. З огляду на верховенство конституційних норм усі правові акти, нормативно-правові приписи, які закріплюють права, свободи та обов’язки людини та громадянина, повинні їм відповідати і не суперечити положенням Конституції України.

Важливо підкреслити, що, згідно зі ст. 22 Конституції, закріплені в ній права і свободи людини та громадянина є невичерпними, а сфера прав і свобод має динамічно розвиватися та вдосконалюватися. При прийнятті законів або внесенні змін у чинні закони громадяни можуть наділятися новими правами і свободами. Наприклад, на міжнародному рівні готуються конвенції з питань екологічної та ядерної безпеки, в результаті яких будуть внесені доповнення до міжнародних стандартів прав людини і внутрішнього законодавства.

Для визначення суб’єктів прав і свобод у Конституції України вживаються спеціальні терміни, формули. Найчастіше конституційні статті про права та свободи починаються словами «кожен», «усі», «кожна людина», «особа», «ніхто». Це означає, що у змісті статті враховуються також права і свободи громадян інших держав та осіб без громадянства, які перебувають на території України. Такий підхід відповідає загальновизнаним нормам міжнародного права. Окремі права і обов’язки, закріплені в Конституції, стосуються лише громадян України (право на свободу об’єднання в політичні партії, право обиратися і бути обраним, захист Вітчизни). У цьому разі Основний Закон використовує термін «громадянин України».

Для теорії та практики одним із актуальних завдань є розкриття сутності, природи основних прав, свобод і обов’язків. Конституція України не передбачає їхній поділ на більш чи менш важливі, що підтверджує їх рівноцінність. Основним правам і свободам притаманні особливі властивості. По-перше, права і свободи є невідчужуваними та непорушними, що означає неможливість позбавити громадян ними користуватися, видавши акт держави, або обмежити, крім випадків, передбачених Конституцією України. По-друге, основні права і свободи мають специфічний механізм їх виникнення. Для цього достатньо самого факту народження людини.

Між поняттями «право» і «свобода» немає чітких розбіжностей. Їх поділ є досить умовний, що визначено самою формою вираження встановлених Конституцією України правових можливостей для вибору людиною своєї поведінки при реалізації прав і свобод. Коли вибір пов’язаний із використанням конкретних соціальних цінностей, Основний Закон частіше використовує термін «право» (право на працю, право на підприємницьку діяльність, право на відпочинок, право на соціальний захист і т. ін.). Коли йдеться про більш абстрактний рівень володіння і вибору поведінки, у Конституції України застосовується терміни «свобода», або «право на свободу» (свобода пересування, вільного вибору місця проживання, право на свободу думки і слова та ін.).

Таким чином, конституційне право людини та громадянина – це закріплені Конституцією юридичні можливості суб’єкта конституційно-правових відносин задовольняти конкретні особисті потреби та інтереси, що відповідають рівню розвитку суспільства і держави.

Свобода людини та громадянина як конституційно-правова категорія – це встановлена і гарантована законом спроможність людини діяти відповідно до своїх інтересів та мети, сфера автономії громадянина стосовно держави, вибір певних дій і волевиявлень.

Конституційний обов’язок людини та громадянина – це встановлена Конституцією України в життєвих інтересах усіх членів суспільства міра належної поведінки. Кожен повинен підкорятися певним правилам, аби при реалізації своїх прав і свобод не завдавати шкоди іншим суб’єктам правовідносин. Конституція визначає вид і міру належної поведінки та відповідальність у разі її порушення.

Слід зазначити, що основні права, свободи і обов’язки є головним елементом конституційного статусу людини та громадянина.

6.2. Єдність і відмінність понять «людина», «особистість», «громадянин»

У побутовій мові, як правило, поняття «людина», «особистість», «громадянин» вживаються як рівнозначні поняття. І це не є випадковим, адже вони належать лише до фізичної особи, людини. Юридичною ж мовою всі ці терміни вживаються за різних обставин і в різних значеннях.

Поняття «людина», насамперед, означає біологічну характеристику суб’єкта. Людина – жива істота, яка має дар розумової діяльності та мови, здатність до праці. Сучасне законодавство закріплює рівність усіх людей, які проживають на Землі і які мають невід’ємне право на життя, свободу, безпеку та прагнення до щастя.

Поняття «особистість» застосовується в розумінні соціальної характеристики суб’єкта. Особистість – це індивідуально визначена сукупність соціально важливих властивостей людини. Людина стає особистістю під впливом суспільства. Законодавчо закріплені права, свободи та обов’язки особистості становлять її правовий статус. Звідси розрізнення таких статусів, як художник, вчений, письменник, лікар, політичний діяч, юрист тощо.

Поняття «громадянин» вживається стосовно до людини, яка має правовий зв’язок із державою. В монархічних державах цьому поняттю відповідає термін «підданий». Якщо людина не має такого правового зв’язку із державою, то вона є особою без громадянства (апатридом).

6.3. Конституційно-правові засади громадянства України

Правовою підставою наділення конституційними правами, свободами і обов’язками людини та громадянина є наявність у особи громадянства. Володіння громадянством означає передумову поширення на громадянина повною мірою всіх прав і свобод, які визначаються законом і гарантуються державою.

В Україні існує єдине громадянство. Це забезпечує однаковий правовий зв’язок кожного громадянина з державою. Подвійне громадянство (біпатризм) у однієї особи на практиці призводить до негативних юридичних та політичних колізій.

Інститут громадянства України з моменту її незалежності зазнав певної еволюції. Починаючи з 1991 р. до Закону «Про громадянство України» неодноразово вносилися зміни й доповнення, що здебільшого стосувалися положень щодо розширення кола осіб, на які поширюється процедура належності до українського громадянства. Закон «Про громадянство України» від 18 січня 2001 р. (нова редакція) визначає громадянство України як «правовий зв’язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у взаємних правах та обов’язках». Це означає, що правовий зв’язок між громадянином України та державою є стійким, він виникає з моменту набуття особою українського громадянства і продовжується до настання юридичного факту його припинення. Правовий зв’язок між громадянином України та державою не припиняється без належних юридичних підстав навіть у разі виїзду за межі країни.

Право на громадянство – невід’ємне право людини. Згідно зі ст. 25 Конституції України громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Таким чином, Конституція України гарантує громадянам України збереження громадянства незалежно від будь-яких життєвих обставин та захист їх інтересів з боку державних органів не лише на території держави, а й за її межами. Важливим конституційним положенням про громадянство є норма, згідно з якою громадянин України не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі. Важливими принципами громадянства також є принципи: запобігання виникненню випадків безгромадянства; неможливості автоматичного набуття і втрати громадянства; рівності перед законом громадян України незалежно від підстав, порядку й часу набуття ними громадянства України.

Документами, що підтверджують громадянство України, є паспорт громадянина України; свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; проїзний документ дитини; дипломатичний паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члену екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну, службовий паспорт.

Закон «Про громадянство України» закріплює єдиний порядок набуття громадянства. Головне при цьому – надати інституту громадянства стабілізуючого характеру, що знаходить свій вияв у відмові як від спрощених, так і від ускладнених юридичних процедур. Громадянство України набувається: за народженням; за територіальним походженням; внаслідок прийняття до громадянства; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв’язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок встановлення батьківства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України. Цей перелік підстав для набуття громадянства є вичерпним. Головною постійно діючою підставою поповнення числа громадян є набуття громадянства за народженням (філіація).

Чинний Закон передбачає і підстави припинення громадянства України. Це можливо внаслідок виходу із громадянства України, внаслідок втрати громадянства України, а також на підставах, передбачених міжнародними договорами України. Найпоширенішим є вихід із громадянства, яке відбувається за власним клопотанням громадянина на ім’я Президента України. Вихід із громадянства України не допускається, якщо особу, яка клопоче про вихід із громадянства України, в Україні притягнуто як обвинувачену у кримінальній справі або стосовно якої в Україні є обвинувальний вирок суду, що набрав чинності і підлягає виконанню.

Втрата громадянства України можлива в разі:

1) добровільного набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття;

2) прийняття до громадянства України внаслідок обману, свідомого надання неправдивих відомостей або фальшивих документів;

3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка за законодавством цієї держави не є загальним військовим обов’язком чи альтернативною (не військовою) службою.

У вирішенні питань, пов’язаних із громадянством України, беруть участь: Президент України; Комісія при Президенті України з питань громадянства; спеціально уповноважений центральний орган з питань громадянства і підпорядковані йому органи; Міністерство закордонних справ України, дипломатичні представництва та консульські установи України. Найбільш вагомі повноваження в цій сфері належать Президенту України, оскільки він остаточно приймає рішення у вигляді ненормативного Указу про надання особі громадянства України, його припинення, про надання притулку в Україні іноземним громадянам і особам без громадянства.

6.4. Система та зміст конституційних прав, свобод і обов’язків людини та громадянина

У теорії конституційного права, а також у тексті Конституції України з метою логічного сприйняття, вивчення та правильного застосування на практиці права5, свободи і обов’язки викладені в певній системі. Класифікація їх може здійснюватися за різними підставами та критеріями. Найбільш прийнятна і обґрунтована система основних прав, свобод і обов’язків людини та громадянина будується залежно від характеру діяльності, здійснюваної в основних сферах життєдіяльності індивіда. Критерієм такої класифікації є однорідність матеріального змісту прав, свобод і обов’язків та однотипність норм, що їх закріплюють. З урахуванням цього можна виокремити п’ять головних груп прав і свобод – громадянські, політичні, економічні, соціальні, культурні, а також окрему групу обов’язків.

1. Громадянські (особисті) права і свободи людини становлять першооснову правового статусу, більшість із них мають абсолютний характер, є невідчужуваними і не підлягають обмеженню. Ця група прав і свобод громадян забезпечує недоступність посягання державних органів та посадових осіб на життя, свободу, честь та гідність людини. Громадянські права і свободи людини – це право на громадянство, право людини на життя; повагу до її гідності; право на свободу і особисту недоторканність; недоторканність житла; таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції; право на невтручання в сімейне та особисте життя; право на шлюб; на свободу віросповідання і т. ін.

2. Політичні права і свободи громадян України дають можливість громадянинові брати активну участь у політичному житті суспільства. Особливість політичних прав і свобод полягає в тому, що їх суб’єктами здебільшого є лише громадяни України (право на об’єднання в політичній партії, виборче право). До політичних прав і свобод громадян належать: право на свободу об’єднання в політичні партії та громадські організації; право брати участь в управлінні державними справами, у референдумах, вільно обирати і бути обраними; право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації; право направляти звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів; право на інформацію та інші. Іноземці можуть брати участь у діяльності громадських організацій.

3. Окрему групу основних прав і свобод людини і громадянина становлять економічні права – певні можливості людини брати участь у виробництві матеріальних та інших благ: право на приватну власність; право на підприємницьку діяльність, що не забороняється законом; право на користування природними та іншими об’єктами права власності народу.

4. Соціальні права і свободи людини та громадянина пов’язані з концепцією соціальної держави. Це означає, що людина має певні можливості користуватися соціальними благами у сферах матеріального виробництва, трудової діяльності, освіти, здоров’я, відпочинку. Систему соціальних прав становлять: право на працю; право на страйк; право на соціальний захист; право на житло; право на достатній життєвий рівень; право на охорону здоров’я, медичну допомогу та медичне страхування.

5. У системі прав та свобод людини та громадянина, передбачених Конституцією України, окрему групу становлять культурні права та свободи. За своїм змістом вони є мірою духовності, передбачають певні можливості доступу до духовних здобутків людства. Це свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості; право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності та інші.

Характеризуючи основні обов’язки громадян, слід підкреслити, що їх перелік відносно невеликий. На конституційний рівень винесені лише ті обов’язки, які відповідають життєво найважливішим інтересам усіх членів суспільства, забезпечують нормальне функціонування інших суб’єктів правовідносин. До основних обов’язків громадян належать: обов’язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України; шанування її державних символів; військової служби; обов’язок усіх громадян не завдавати шкоди природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані збитки; обов’язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом; обов’язок кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України; не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Крім того, до основних обов’язків громадян слід віднести обов’язок піклування про дітей та непрацездатних батьків, а також обов’язок набуття повної загальної середньої освіти.

Слід зазначити, що Конституція України виходить із принципу рівності обов’язків, який означає, що жоден громадянин не повинен звільнятись або ухилятися від обов’язків, а тому вони поширюються на всіх громадян, іноземців та осіб без громадянства. Водночас деякі обов’язки негромадяни не повинні виконувати. Наприклад, захист Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності, нести військову службу і, що зовсім дивно, шанувати державні символи України.

За невиконання конституційних обов’язків законодавством передбачена можливість притягнення до юридичної відповідальності. Наприклад, за ухилення від сплати податків особа може бути притягнута до адміністративної або кримінальної відповідальності.

6.5. Міжнародні стандарти в галузі прав людини

Права людини в будь-якій державі завжди порушувалися і порушуються. Особливо масові порушення прав людини мали місце в ХХ столітті, коли відбувалися численні революції, війни (в тому числі дві світові) тощо. Тому захист прав людини в останні десятиріччя є головним завданням світового співтовариства. На сьогодні у сфері захисту прав людини прийнято і діє понад триста міжнародних актів у вигляді декларацій, конвенцій, хартій тощо, що були прийняті міжнародним співтовариством і направлені на захист прав людини та громадянина.

Міжнародні стандарти в галузі прав людини – це встановлені в договірному порядку правові норми мінімально допустимого поводження держави із громадянами, іноземцями та апатридами, які проживають на її території.

За дією в просторі розрізняють універсальні (діють у всьому світі) та регіональні (діють у певному регіоні земної кулі) стандарти.

До універсальних стандартів відносять, наприклад, Загальну декларацію прав людини 1948 р., Міжнародний пакт про громадянські та політичні права; Міжнародний пакт про економічні, соціальні й культурні права (обидва пакти прийняті в 1966 р.).

До регіональних стандартів належать Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 р., Американська конвенція прав людини 1969 р., Африканська хартія прав людини і народів 1981 р. Як правило, регіональні стандарти є більш детальними за своїм змістом і регламентують порядок захисту прав людини в разі їх порушення державою. Наприклад, у європейських державах позови від громадян, права яких порушувалися державою, розглядає Європейський суд із прав людини в Страсбурзі.

Залежно від дїї за колом осіб розрізняють загальні (стосуються прав усіх людей) і спеціальні (стосуються прав окремих категорій населення). Наприклад, Міжнародний пакт про громадянські та політичні права належить до загальних стандартів. Прикладом спеціальних стандартів є Конвенція про права дитини, Конвенція про статус біженців та інші. Спеціальні міжнародно-правові стандарти регулюють статус осіб, які є найбільш соціально не захищені: жінок, дітей, біженців, національних меншин тощо.

6.6. Конституційне закріплення права на освіту

Стаття 53 Конституції України проголошує право кожної людини на освіту. Це право, як і інші конституційні права, громадяни мають незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного й соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Конституція України, а також інші закони в галузі освіти закріпили важливі гарантії здобуття освіти. Зокрема, на конституційному рівні проголошені доступність освіти й безоплатність її отримання в державних та комунальних навчальних закладах.

Закріплений також відкритий характер освіти, що забезпечує кожному можливість здобути освіту в різних навчальних закладах, а також доступ до різних форм отримання освіти.

Гарантією освіти є утворення розгалуженої системи навчальних закладів: шкіл, ПТУ, вищих навчальних закладів і т. ін., що забезпечує доступність освіти для всіх громадян України.

На сьогодні в Україні існує багато шкіл, гімназій, університетів, які є приватними, а тому в них навчання платне. Додаткові платні факультативи існують і в деяких державних закладах. При цьому кожен має можливість обирати його в державному навчальному закладі чи приватному. Існують також і різні форми навчання: денна, заочна, вечірня, інтернатура.

Держава також надає державні стипендії та пільги учням і студентам, зокрема за проживання в гуртожитках, проїзд у громадському транспорті (за винятком таксі).

Представникам національних меншин Конституція України гарантує право навчання рідною мовою чи вивчення рідної мови в державних та комунальних навчальних закладах або через національні культурні товариства.

Встановивши гарантії освіти, Конституція України також закріпила положення, згідно із яким повна загальна середня освіта в Україні є обов’язковою.

6.7. Право громадян на об’єднання в політичні партії та громадські організації

Право громадян створювати свої об’єднання є невід’ємним правом людини та громадянина. Згідно зі ст. 36 Конституції України, громадяни України мають право на свободу об’єднання в політичні партії та громадські організації, а негромадяни – тільки в громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод, задоволення політичних, економічних, соціальних та інших інтересів.

Відповідно до Закону «Про політичні партії України» від 5 квітня 2001 р., політична партія – це зареєстроване згідно із законодавством добровільне об’єднання громадян, прибічників певної загальнонаціональної програми соціального розвитку, які головною метою вважають сприяння формуванню і вираженню їх політичної волі і які беруть участь у виборах та інших політичних заходах. Політичні партії беруть участь у виробленні державної політики, формуванні органів влади, місцевого самоврядування і працюють у них. В Україні налічується близько 190 політичних партій.

Закон України «Про об’єднання громадян» від 16 липня 1992 р. передбачає можливість створення громадських організацій, які є об’єднаннями громадян для задоволення і захисту своїх законних соціальних, економічних, творчих, вікових, національно-культурних, спортивних та інших спільних інтересів. В Україні їх багато тисяч. Це спортивні організації, профспілки тощо. На відміну від політичних партій, які завжди мають всеукраїнський статус, громадські організації можуть мати, крім всеукраїнського статусу, також міжнародний і місцевий.

Політичні партії, а також громадські організації з міжнародним і всеукраїнським статусом реєструє Міністерство юстиції України, а з місцевим статусом – районні й обласні управління юстиції. Примусово заборонити діяльність об’єднань громадян може лише суд.

Усі об’єднання громадян рівні перед законом. Ніхто не може бути примушений до вступу в об’єднання громадян чи обмежений у правах за належність або неналежність до політичних партій чи громадських організацій. Членство в будь-якій партії або громадській організації не може бути умовою зайняття посади в державній організації або ж підставою для обмеження прав і свобод людини.

Конституція України містить норму про те, що утворення і діяльність політичних партій та громадських організацій, програмні цілі або дії яких спрямовані на ліквідацію незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом, пропаганду війни та в інших випадках забороняються.

Об’єднання громадян не можуть мати воєнізованих формувань. Не допускається створення і діяльність організаційних структур політичних партій в органах виконавчої та судової влади, виконавчих органах місцевого самоврядування, військових формуваннях, а також у державних підприємствах, організаціях та установах.

Згідно із чинним законодавством, політичні партії мають широкі права, зокрема: брати участь у виборах народних депутатів України, Президента України, органів місцевого самоврядування; використовувати державні засоби масової інформації та засновувати власні; підтримувати міжнародні зв’язки з політичними партіями і громадськими організаціями інших держав, міжнародними і міжурядовими організаціями та здійснювати інші заходи.

Громадські організації мають право представляти і захищати законні інтереси своїх членів у державних та громадських органах, пропагувати свої цілі та ідеї, виступати учасником цивільно-правових відносин, набувати майнові й немайнові права та ін.

Держава здійснює контроль за діяльністю об’єднань громадян. Наприклад, за діяльністю партій такий контроль за додержанням Конституції, законів України та іх статутів здійснює Міністерство юстиції України, а також ЦВК й окружні виборчі комісії, які покликані здійснювати контроль за додержанням партіями порядку участі у виборчому процесі. За поданням Міністерства юстиції України чи Генерального прокурора України партія може бути заборонена в судовому порядку в разі порушення вимог щодо її створення й діяльності, установлених Конституцією і законами України.

6.8. Право громадян на свободу світогляду та віросповідання

Згідно зі ст. 35 Конституції України, кожна людина має право на свободу світогляду й віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи й обряди, вести релігійну діяльність.

Чинна Конституція України допускає можливість обмеження законом здійснення цього права, але лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров’я й моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Україна є світською державою, а тому церква й релігійні організації відокремлені від держави, а школа – від церкви. Жодна релігія у зв’язку із цим не може бути визнана державою як обов’язкова. Водночас ніхто не може бути увільнений від своїх обов’язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. Що стосується виконання конституційного військового обов’язку, то Основний Закон України передбачає положення, згідно із яким у разі, коли його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, його виконання має бути замінено альтернативною (невійськовою) службою.

Більш детально реалізація цього конституційного права громадян регулюється Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації». Закон закріплює право громадян безперешкодно і без будь-якого дозволу влади брати участь у релігійних обрядах та церемоніях у культових будівлях і на прилеглій території, у містах паломництва, на кладовищах, у місцях окремих поховань і крематоріях, на квартирах і в будинках громадян, а також у військових частинах, у лікарнях, госпіталях, будинках для престарілих та інвалідів, у місцях досудового ув’язнення і відбування покарання.

В інших місцях релігійні обряди, церемонії та процесії проводяться щоразу з дозволу відповідної місцевої державної адміністрації або виконкому місцевої ради.

Важливою новелою закону є гарантія таємниці сповіді, яка не дозволяє будь-кому вимагати від священнослужителів відомостей, одержаних ними при сповіді віруючих.

6.9. Конституційний обов’язок захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності. Поняття загального військового обов’язку

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов’язком громадян України.

Порядок захисту держави регулюється спеціальними Законами України. Закон «Про оборону України» встановлює основи оборони держави; повноваження органів державної влади; основні функції та задачі органів військового управління; права й обов’язки громадян у сфері оборони та інші важливі питання.

Згідно із вказаним законом, оборона України – це система політичних, економічних, соціальних, воєнних, наукових, правових та інших заходів держави з їхньої підготовки до збройного захисту в разі збройної агресії чи збройного конфлікту.

Закон України «Про збройні сили України» визначає функції, склад Збройних Сил України, правові основи їх організації. Закон також визначає, що Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України є Президент України. Збройні Сили України – це військове формування, на яке, у відповідності з Конституцією України, покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

Закон України «Про військовий обов’язок та військову службу» здійснює правове регулювання відносно військового обов’язку та військової служби з метою реалізації громадянами України свого конституційного обов’язку із захисту Вітчизни. Військовий обов’язок передбачає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призових дільниць; призив на військову службу; проходження служби за призивом чи добровільно; виконання військового обов’язку в запасі; додержання правил військового обліку.

Згідно із Конституцією України громадяни мають право на заміну військової служби на альтернативну (невійськову).

6.10. Уповноважений Верховної Ради України з прав людини

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (народний правозахисник, або омбудсман) здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини та громадянина й захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції. У своїй діяльності він керується Конституцією та законами України, чинними міжнародними договорами. Детальне регулювання інституту Уповноваженого здійснено на рівні Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини».

Свою діяльність Уповноважений здійснює незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина, не відміняє їх і не тягне за собою перегляд у компетенції державних органів, які забезпечують захист та поновлення порушених прав і свобод громадян.

Повноваження Уповноваженого не можуть бути припинені чи обмежені в разі закінчення строку повноважень Верховної Ради України або її розпуску (саморозпуску), введення воєнного або надзвичайного стану в Україні чи в окремих її місцевостях.

Уповноважений призначається на посаду і звільняється з посади парламентом України шляхом таємного голосування строком на п’ять років, який починається з дня прийняття ним присяги на сесії Верховної Ради України.

Уповноважений приймає та розглядає звернення як громадян України, так і тих, хто не є її громадянами. Звернення подаються йому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини та громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути продовжений Уповноваженим, але не більше як до двох років.

Слід зазначити, що Уповноважений не приймає конкретного рішення по зверненню громадян, позаяк не має на це владних повноважень і не має права підмінювати відповідні компетентні органи. Він лише бере на контроль звернення громадян, які скаржаться, і допомагає їм поновити їхні порушені права і свободи. З цією метою Уповноважений має право: направляти у відповідні органи акти реагування в разі виявлення ним порушень прав і свобод людини та громадянина для вжиття цими органами певних заходів; перевіряти додержання встановлених прав і свобод відповідними державними органами, в тому числі й тими, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; звертатися до Конституційного Суду України з поданням про конституційність законів та інших нормативно-правових актів, а також про офіційне тлумачення Конституції і законів України; відвідувати в будь-який час місця тримання затриманих, попереднього ув’язнення, місця позбавлення волі та установи примусового лікування і перевиховання, психіатричні лікарні, опитувати осіб, які там перебувають, й отримувати інформацію щодо умов їх тримання, а також інші повноваження, що дають Уповноваженому можливість ефективно виконувати свої функції.

Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє розпочатий розгляд, якщо зацікавлена особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

Уповноважений подає Верховній Раді України щорічну доповідь про додержання та захист прав і свобод людини та громадянина в Україні органами державної влади, органами місцевого самоврядування, об’єднаннями громадян, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності та їх посадовими і службовими особами, які порушували своїми діями чи бездіяльністю права і свободи людини та громадянина, й про виявлені недоліки в законодавстві щодо захисту прав і свобод людини та громадянина. Доповідь повинна містити посилання на випадки порушень прав і свобод людини та громадянина, щодо яких Уповноважений вживав необхідних заходів, на результати перевірок, що здійснювалися протягом року, а також висновки і рекомендації, спрямовані на поліпшення забезпечення прав і свобод людини та громадянина в Україні.

Окрім того, Уповноважений може в разі необхідності подавати Верховній Раді України спеціальну доповідь із окремих питань додержання в Україні прав і свобод людини та громадянина. Так, 3 квітня 2003 р. Уповноважений подав парламенту спеціальну доповідь «Стан дотримання та захисту прав громадян України за кордоном». За результатами розгляду тієї доповіді була прийнята Постанова парламенту та відповідне Розпорядження Кабінету Міністрів України, які були спрямовані на усунення виявлених омбудсманом у вказаній сфері порушень прав і свобод людини та громадянина.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. У чому полягає відмінність між конституційними правами, свободами і обов’язками?

2. У чому вбачається єдність і відмінність понять «людина», «особистість», «громадянин»?

3. Які існують правові підстави набуття громадянства?

4. У яких випадках громадянин України може втратити громадянство?

5. Хто приймає рішення про прийняття до громадянства України?

6. За яким критерієм здійснюється класифікація конституційних прав і свобод людини та громадянина?

7. Охарактеризуйте основні конституційні обов’язки людини та громадянина.

8. Які існують міжнародні стандарти в галузі прав людини?

9. Назвіть гарантії одержання в Україні освіти.

10. У чому полягає відмінність між політичною партією та громадською організацією?

11. У яких випадках і ким може бути заборонена в Україні діяльність об’єднань громадян?

12. На яких принципах базуються відносини між державою та релігійними організаціями?

13. Ким призначається на посаду і звільняється з посади омбудсман?

14. Яка головна функція Конституцією України покладена на Уповноваженого ВРУ з прав людини (омбудсмана)?

Глава 7

КОНСТИТУЦІЙНІ ІНСТИТУТИ ДЕМОКРАТІЇ В УКРАЇНІ

7.1. Поняття і форми здійснення народного суверенітету та суверенітету держави

Слово «суверенітет» (лат. super – над, франц. souverainete – найвища влада) спочатку тлумачилось як найвища і абсолютна влада. Але згодом з’явилася теорія, згідно з якою єдиним джерелом влади за своєю природою є народ, а тому стали вирізняти поняття «народний суверенітет» і розуміли його як невідчужувану та неподільну владу народу, керовану його суспільною волею (Ж. – Ж. Руссо). Спочатку ця ідея була проголошена в Конституції Франції 1948 р., а на сьогодні принцип народного суверенітету офіційно закріплений у конституціях усіх держав.

Народний суверенітет – це один із основних принципів міжнародного та конституційного права, що передбачає визнання народу єдиним джерелом влади в державі та його виключне право здійснювати свою невід’ємну та неподільну владу незалежно від інших соціальних сил.

Згідно зі ст. 5 Конституції України, «Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. Ніхто не може узурпувати державну владу».

Механізмами здійснення народного суверенітету є референдуми, збори, сходи, вибори тощо, які забезпечують можливість безпосередньої участі громадян у вирішенні питань загальнодержавного і місцевого значення, та діяльність органів державної влади, серед яких особливе місце належить парламенту, якому, за задумом одного із засновників теорії народного суверенітету Дж. Локка, народ довірив свою владу.

Крім народного розрізняють державний та національний суверенітет. Зокрема: державний суверенітет – це верховенство державної влади всередині країни та її незалежність у міжнародних відносинах; національний суверенітет – це повновладдя нації, її можливість самостійно вирішувати будь-які питання свого національного життя.

Суверенітет держави означає верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади держави в межах її території та незалежність і рівноправність у міжнародних відносинах.

Суверенна держава має всі ознаки самостійної і незалежної держави: свою територію, громадянство, законодавство, органи влади, збройні сили, грошову систему, зовнішні атрибути влади, вона є суб’єктом міжнародних відносин.

Суверенітет держави має дві складові – внутрішню і зовнішню.

Внутрішня складова державного суверенітету полягає в:

– універсальності державної влади, тобто поширенні на всю територію, органи, організації й населення своєї країни;

– її незалежності від інших володарюючих суб’єктів та суб’єктів суспільних відносин;

– верховенстві державної влади, тобто її пріоритеті над усіма іншими видами влади, що здійснюється в тій чи іншій країні;

– наявності у державної влади таких засобів її здійснення, як законодавство, правосуддя, державне управління, спеціальний апарат примусу тощо.

Зовнішня складова державного суверенітету полягає в:

– незалежності державної влади у відносинах з іншими державами;

– наявності збройних сил, які є гарантом її недоторканності;

– наявності спеціальних органів, через які держава співпрацює з іншими державами (міністерство закордонних справ, посольства, консульства тощо в інших державах).

Гарантії державного суверенітету – це ті умови й засоби, за допомогою яких забезпечується суверенітет держави. Зокрема, це: волевиявлення народу мати суверенну державу; спроможність економічного потенціалу країни, який би забезпечував її економічну самодостатність; військова могутність, яка здатна захистити країну від зовнішньої агресії; міжнародне визнання суверенітету держави.

Слід враховувати, що державний суверенітет є похідним від суверенітету народу, і фактично держава є суверенною тією мірою, якою дозволяє їй народ. Невипадково кажуть, що «народ має таку державу, яку він заслуговує». А з погляду віруючих монотеїстичних релігій єдиним, хто є по-справжньому суверенним, тобто не підвладним жодній вищій владі, є лише Бог. Саме тому з практичного погляду суверенітет держави є політичною декларацією її незалежності та засадничою презумпцією права на невтручання в її внутрішні справи третіх держав.

Правовою основою суверенітету держав є конституції та загальновизнані принципи міжнародного права, які визначають та юридично закріплюють суверенну рівність і рівноправність держав, їхню територіальну цілісність, невтручання в їхні внутрішні та зовнішні справи, право націй на самовизначення.

Повага до суверенітету держави – один із найважливіших принципів міжнародного права і міжнародних правовідносин, який закріплений у Статуті ООН, Гельсінських угодах та інших міжнародно-правових документах. Але сучасна міжнародна практика свідчить про наявність не лише реального, а й декларативного (фіктивного) суверенітету.

7.2. Референдум в Україні

Особливе місце в механізмі здійснення державної влади і місцевого самоврядування в Україні належить способам безпосереднього волевиявлення народу, якими є референдуми, збори, сходи, вибори тощо, які забезпечують можливість участі громадян у вирішенні питань загальнодержавного і місцевого значення.

Референдум – це спосіб прийняття громадянами шляхом голосування законів та інших рішень із найважливіших питань загальнодержавного або місцевого значення.

Проведення референдуму в Україні регламентується Конституцією і Законом «Про всеукраїнський і місцеві референдуми» від 3 липня 1991 р., згідно з якими можуть проводитися: всеукраїнські та місцеві референдуми (у межах адміністративно-територіальних одиниць).

Право голосу на референдумах мають громадяни України, які на день їх проведення досягли 18 років. Не мають права голосу громадяни, яких визнано судом недієздатними.

Всеукраїнський референдум призначається Верховною Радою або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, визначених Конституцією. Він може бути проголошений і за народною ініціативою на вимогу не менше як трьох мільйонів громадян, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо його призначення зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по 100 тис. підписів у кожній області.

Тільки всеукраїнським референдумом вирішується питання про зміну території України. Його предметом можуть бути й: затвердження Конституції та змін і доповнень до неї; прийняття, зміна або скасування законів; прийняття рішень, які визначають основний зміст Конституції та інших правових актів.

Предметом місцевого референдуму є питання, що віднесені до відання місцевого самоврядування. Виключно місцевими референдумами вирішуються питання про найменування населених пунктів, про об’єднання в одну однойменних адміністративних одиниць тощо.

Референдум не допускається щодо законопроектів з питань податків, бюджету та амністії. Крім того, на референдум не виносяться питання: віднесені до відання суду і прокуратури; про введення надзвичайного стану; про обрання, призначення чи звільнення посадових осіб, якщо це належить до компетенції Верховної Ради, Президента, Кабінету Міністрів або місцевої ради.

Закони й рішення, які прийняті на всеукраїнському референдумі, мають найвищу юридичну силу. Рішення, прийняті місцевими референдумами, мають вищу юридичну силу щодо рішень місцевих рад, на території яких вони проводяться.

Закони й рішення, прийняті референдумом, не потребують затвердження державними органами і можуть бути скасовані або змінені лише самим референдумом або відповідною радою, якщо за це проголосувало не менш як дві третини від загальної кількості депутатів, з обов’язковим затвердженням такого рішення на референдумі, який повинен бути проведений протягом шести місяців після його прийняття.

Від референдуму слід відрізняти консультативні опитування громадян, які проводяться за тією ж процедурою, що й референдум, але їх результати юридичного значення не мають.

7.3. Поняття і загальна характеристика виборчої системи

Виборча система – це визначений законом порядок формування виборних органів держави.

Правові норми, що врегульовують ці відносини, утворюють такий інститут конституційного права, як виборче право. Основними джерелами виборчого права України є: Конституція України, яка визначає основні принципи виборчого права, та закони «Про вибори народних депутатів України», «Про вибори Президента України», «Про вибори депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», «Про Центральну виборчу комісію», «Про Державний реєстр виборців» тощо.

Поняття «виборче право» тлумачиться двояко: як система правових норм (інститут конституційного права), що врегульовують порядок формування виборних органів, тобто виборче право в об’єктивному розумінні, та як право суб’єктивне, тобто визначені законом повноваження особи на участь у виборах – обирати (активне виборче право) і бути обраним (пасивне виборче право).

Виборча система охоплює два аспекти проблем, пов’язаних з формуванням виборних органів:

1) визначає принципи виборчого права, тобто умови участі у виборах;

2) регламентує порядок організації і проведення виборів та відкликання обраних осіб.

Принципи виборчого права – це ті основні правила, з дотриманням яких повинні проводитися вибори і які забезпечують справжнє волевиявлення виборців. Слово «принцип» походить від латинського principium – «основи», «засади», що означає вихідні положення, правила, які визначають природу, сутність та найістотніші властивості явища.

З-поміж принципів виборчого права розрізняють основні (загальні, конституційні), які закріплені в Конституції і є обов’язковими для всіх видів виборів, що проводяться в країні, та додаткові, які закріплені у відповідних законах про вибори і стосуються лише цих виборів.

Основними принципами виборчого права визнають загальне, рівне і пряме виборче право при таємному голосуванні. Так, згідно зі ст. 71 Конституції України, вибори до органів державної влади та місцевого самоврядування є вільними і відбуваються на основі загального, рівного і прямого виборчого права, шляхом таємного голосування. Виборцям гарантується вільне волевиявлення.

Згідно із загальним виборчим правом: право обирати мають громадяни, яким на день проведення виборів виповнилося 18 років; будь-які прямі або непрямі привілеї чи обмеження виборчих прав забороняються. Не мають права голосу громадяни, визнані судом недієздатними. Не може бути висунутий кандидатом громадянин, який має судимість за вчинення умисного злочину.

Згідно з рівним виборчим правом, громадяни беруть участь у виборах на рівних засадах – кожен виборець має один голос, який він може використати лише на одній виборчій дільниці, де він включений до списку виборців. Усі кандидати та всі партії (блоки) – суб’єкти виборчого процесу мають рівні права і можливості брати участь у виборчому процесі.

Згідно з прямим виборчим правом, депутати обираються безпосередньо виборцями шляхом голосування.

Участь громадян у виборах є добровільною, тобто ніхто не може бути примушений до участі чи неучасті у виборах.

Вибори є вільними. Виборцям забезпечуються умови для вільного формування своєї волі та її вільного виявлення при голосуванні. Застосування насильства, погроз, обману, підкупу чи інших дій, що перешкоджають вільному формуванню та виявленню волі виборця, забороняється.

Голосування на виборах є таємним: контроль за волевиявленням виборців у будь-якій формі не допускається.

Кожний виборець голосує на виборах особисто. Голосування за інших чи передача виборцем права голосу будь-якій іншій особі забороняються.

Але в законах про вибори, як правило, додається, що виборчий процес здійснюється на засадах: законності та заборони незаконного втручання будь-кого у виборчий процес; політичного плюралізму та багатопартійності; публічності та відкритості виборчого процесу; рівності всіх кандидатів; рівності прав партій (блоків) – суб’єктів виборчого процесу; свободи передвиборної агітації, рівних можливостей доступу кандидатів до засобів масової інформації незалежно від їхньої форми власності; неупередженості до кандидатів та партій (блоків) з боку органів державної влади та місцевого самоврядування, підприємств, закладів, установ і організацій, їх керівників, інших посадових і службових осіб. Ці засади слід розуміти як додаткові принципи. А іноді називають і такі принципи, як: обмеження строку перебування на виборній посаді; змагальність сил, що беруть участь у виборах; цензовий підхід до виборців та осіб, що обираються, зокрема віковий, осілість; недопустимість суміщення виборної посади з іншими; відсутність судимості тощо.

У різних правових системах і навіть у різних законах про вибори зміст окремих принципів виборчого права може відрізнятися, що зумовлюється як об’єктивними, так і суб’єктивними факторами.

Суб’єктами виборчого процесу є: виборець; виборчі комісії; партії (блоки), які висунули кандидатів; кандидати, зареєстровані в порядку, встановленому законом; офіційні спостерігачі.

Виборець – це громадянин, що досяг 18 років, має виборчі права і внесений до виборчого списку.

Систему виборчих комісій, що здійснюють підготовку і проведення виборів, становлять: Центральна виборча комісія (ЦВК), яка є постійно діючим державним органом; окружні виборчі комісії; дільничні виборчі комісії. Виборчі комісії є спеціальними колегіальними державними органами, уповноваженими організовувати підготовку та проведення виборів і забезпечувати дотримання законодавства щодо виборів. Їх повноваження поширюються: ЦВК – на всю територію України; окружної – на територію виборчого округу; дільничної – на територію виборчої дільниці.

Основною формою роботи виборчої комісії є відкрите засідання, що його скликає голова, його заступник чи секретар комісії і що є правомочним, якщо в ньому бере участь не менш як дві третини складу комісії.

На засіданні виборчої комісії ведеться протокол, що його підписує головуючий на засіданні та секретар комісії. Рішення комісії приймається відкритим голосуванням більшістю голосів від складу комісії, крім випадків, визначених законом. Воно оформляється у формі постанови і є обов’язковим для всіх учасників виборчого процесу.

З питань поточної діяльності комісія може приймати протокольні рішення. Вона може складати також акти та протоколи.

Член виборчої комісії, який бере участь у засіданні і не згоден з її рішенням, має право протягом двох днів після засідання, на якому було прийнято рішення, у письмовій формі висловити окрему думку, яка додається до відповідного протоколу засідання комісії.

Рішення дільничної комісії, що суперечить законодавству або прийняте з перевищенням її повноважень, може бути скасоване відповідною окружною виборчою комісією або судом. У такому разі окружна комісія має право прийняти рішення по суті питання. Рішення окружної комісії може бути скасоване рішенням суду.

Виборчий блок може бути утворено двома й більше партіями на підставі рішень з’їзду (зборів, конференції) кожної з цих партій.

Офіційні спостерігачі від партій (блоків) є самостійними суб’єктами виборчого процесу. Їхні повноваження починаються з дня їхньої реєстрації відповідною виборчою комісією і припиняються після встановлення ЦВК результатів виборів. Їм видається посвідчення спостерігача.

Офіційний спостерігач має право: перебувати на виборчих дільницях під час голосування, спостерігати за діями членів комісії, не заважаючи їм фізично; робити фото- та кінозйомки, аудіо- та відеозаписи; бути присутнім при видачі виборчих бюлетенів членам комісії для організації голосування за межами приміщення для голосування та при його проведенні; бути присутнім на засіданнях виборчих комісій, у тому числі під час підрахунку голосів виборців та встановлення підсумків голосування; звертатися до відповідної виборчої комісії та до суду із заявою про усунення порушень законодавства про вибори в разі їх виявлення; складати акт про виявлення порушення законодавства про вибори, що підписується ним та не менш як двома виборцями, які засвідчують факт цього порушення, та подавати його з відповідною скаргою до виборчої комісії; вживати необхідних заходів щодо припинення протиправних дій під час голосування та підрахунку голосів на виборчій дільниці; отримати копії протоколів та інших документів тощо.

Офіційний спостерігач не має права: безпідставно втручатися в роботу виборчої комісії, чинити дії, що порушують хід виборчого процесу або заважають членам комісії здійснювати свої повноваження; заповнювати замість виборця (у тому числі й на його прохання) виборчий бюлетень; бути присутнім при заповненні виборцем бюлетеня у кабіні для таємного голосування.

За ходом виборів можуть спостерігати й офіційні спостерігачі від іноземних держав та міжнародних організацій, які зареєстровані ЦВК. Пропозиції щодо їхньої реєстрації подаються до ЦВК безпосередньо або через МЗС України.

Залежно від особливостей організації виборчого процесу розрізняють мажоритарну, пропорційну і змішану виборчі системи.

Мажоритарна виборча система. Її назва походить від французького majorite, що означає більшість. За цієї системи кількість місць у парламенті зумовлює потребу поділу території країни на таку ж кількість виборчих округів, з приблизно однаковою кількістю виборців, від кожного з яких може бути обраним лише один депутат і виборці якого мають право лише одного голосу. А оскільки від кожного округу може бути висунута необмежена кількість кандидатів, то ця система передбачає необхідність змагання за місце у виборному органі персонально кожного з них. При цьому депутатом стає той кандидат, який набрав найбільшу кількість голосів виборців. Таким чином, він є представником і певної території, і певної групи виборців, які проживають на цій території.

Можливий і варіант, коли виборчими округами є адміністративно-територіальні одиниці, але кількість депутатів від кожного з них залежить від кількості виборців, що проживають у ньому. За таких умов кожен виборець має стільки голосів, скільки депутатів обирається від його округу (багатомандатні округи).

Пропорційна виборча система передбачає необхідність змагання за отримання місць у виборному органі об’єднань громадян (партій, громадських організацій, їхніх блоків), оскільки ці місця розподіляються між ними пропорційно сумі голосів, набраних кожним із них на виборах. За таких умов депутат у виборному органі є представником певної партії (блоку).

Вибори за пропорційної системи проводяться або в одному загальнодержавному окрузі, або в багатомандатних округах.

Голосування за цієї системи може здійснюватися за двома варіантами: виборець голосує лише за партію (блок), а вже сама партія визначає, кому бути депутатом (непрямі вибори); виборець не тільки голосує за партію, а й визначає, кого із запропонованих партією кандидатів він обирає.

Оскільки за пропорційної виборчої системи партії, як правило, виставляють власні списки кандидатів у депутати, то залежно від можливості виборців впливати на те, хто конкретно з такого списку стане депутатом, розрізняють «жорсткі», «напівжорсткі» та «м’які» списки.

За «жорстких» списків виборці не можуть впливати на те, хто з такого списку стане депутатом, тому що визначено самою партією (блоком), і залежно від того, скільки місць у парламенті має зайняти ця партія, стільки кандидатів, у порядку визначеному списком, і стане депутатами. Таким є порядок формування депутатського корпусу в Україні, Португалії, Ізраїлі тощо.

За «м’яких» (преференційних) списків виборці голосують не тільки за партію, а й за конкретних кандидатів із такого списку. За таких умов депутати займають місця з урахуванням волі виборців – залежно від кількості голосів, отриманих конкретними особами, які внесені до списку. Таким є порядок формування депутатського корпусу в Бельгії, Фінляндії, Нідерландах тощо.

А за «напівжорстких» списків виборець голосує як за партію, так і за конкретних осіб із запропонованого партією списку. Такий спосіб голосування запроваджено в Італії, Австрії тощо.

Пропорційна система використовується у 57 країнах.

Змішана виборча система поєднує принципи і мажоритарної, і пропорційної систем. При цьому частина парламенту (як правило, половина або одна палата) обирається за мажоритарною, а частина – за пропорційною системою. При голосуванні виборці отримують по два бюлетені. За допомогою одного вони обирають конкретну особу за одномандатним округом (за мажоритарною системою), а за допомогою іншого – партію (блок) за загальнодержавним багатомандатним округом. Отже, за змішаної системи частина депутатів є представниками певних територій і груп виборців, а частина – представниками партій (блоків). Змішана система використовується приблизно у 20 країнах, у тому числі в Росії, ФРН, Литві, Грузії, Болгарії тощо.

У структурі виборчого процесу розрізняють такі етапи (стадії), як проголошення або призначення виборів; складання та уточнення списків виборців; утворення виборчих округів; утворення виборчих дільниць; утворення виборчих комісій; висування та реєстрація кандидатів; проведення передвиборної агітації; голосування; підрахунок голосів виборців та встановлення підсумків голосування; встановлення результатів виборів та їх офіційне оприлюднення; припинення діяльності виборчих комісій. Іноді цей процес може включати й повторне голосування та підрахунок голосів і встановлення їх підсумків.

Розрізняють правові та організаційні гарантії демократизму виборчої системи. Правовими гарантіями є: демократичні принципи виборчого права; наявність норм, що передбачають відповідальність за порушення виборчого законодавства; діяльність правоохоронних органів із запобігання, виявлення і припинення порушень виборчих прав та притягненню винних до відповідальності. А організаційними гарантіями є: можливість зацікавлених осіб стежити за ходом виборів і дотриманням виборчого законодавства; забезпечення належних умов для таємності голосування; можливість оскарження виявлених порушень тощо.

Розрізняють вибори: чергові, позачергові, повторні, проміжні та перші.

Чергові вибори проводяться у зв’язку із закінченням визначеного Конституцією строку повноважень відповідної ради або особи. Позачергові вибори проводяться в разі дострокового припинення повноважень відповідної ради або особи. Повторні вибори проводяться в разі визнання виборів недійсними або такими, що не відбулися, або в разі визнання особи такою, яка відмовилася від депутатського мандата. Проміжні вибори проводяться в разі дострокового припинення повноважень депутата. Перші вибори проводяться тоді, коли раніше такі вибори не проводились.

Для підготовки та проведення голосування виконавчі органи місцевих рад або органи (посадові особи), які відповідно до закону здійснюють їх повноваження, а також консульські установи та інші офіційні представництва України за кордоном, складають загальний список виборців. До нього включають громадян України, які досягли або на день виборів досягнуть 18 років і мають право голосу та які на день складання списку постійно проживають на відповідній території. На основі загального списку складають списки виборців по кожній виборчій дільниці.

Виборець, який не пізніше ніж за 30 днів до дня виборів або після дня виборів до дня повторного голосування вибуває з населеного пункту, де він включений до списку виборців, може звернутися до дільничної виборчої комісії із заявою про виключення його зі списку виборців. На підставі цієї заяви йому видається відкріпне посвідчення.

Виборець, який має намір проголосувати на підставі відкріпного посвідчення, звертається не пізніше 12 години останньої суботи перед днем голосування до окружної виборчої комісії територіального виборчого округу, зазначеного на відкріпному посвідченні, із заявою, яка подається разом з відкріпним посвідченням та документом, у якому зроблено відмітку про видачу відкріпного посвідчення. У заяві виборець зазначає, на якій із виборчих дільниць він має намір голосувати в день виборів.

Для участі у виборах партією (блоком), яка висунула кандидата або самим кандидатом, вноситься грошова застава в безготівковому порядку на спеціальний рахунок ЦВК. Грошова застава повертається партіям (блокам) чи кандидату, які взяли участь у розподілі депутатських мандатів (або набрали визначений законом відсоток голосів). Застава, внесена партією (блоком), яка не набрала необхідної кількості голосів, перераховується до Державного бюджету.

На підтримку відповідного кандидата необхідно зібрати визначену законом кількість підписів виборців. Форми підписних листів затверджуються ЦВК.

Для реєстрації кандидатом подається декларація про майно та доходи за рік, що передує року проведення виборів, яка заповнюється ним власноручно за формою, затвердженою Міністерством фінансів. Відповідність відомостей, вказаних у декларації, відомостям, що містяться в декларації цієї особи, поданій до органів Державної податкової адміністрації, перевіряється нею. Помилки і неточності, виявлені в декларації, підлягають виправленню і не є підставою для відмови в реєстрації.

Суттєво недостовірними відомостями, які можуть бути подані кандидатом і є підставою для відмови в його реєстрації, є недостовірні дані про вік, громадянство, час проживання в Україні, наявність судимості за вчинення умисного злочину, свідомо неправдиві біографічні дані, дані про майновий стан за умови, що внаслідок їх опублікування у виборців формується помилкова думка про чесність, порядність, моральність тощо кандидата.

Передвиборна агітація розпочинається з моменту прийняття рішення про реєстрацію кандидата або списку партії (блоку). Вона може здійснюватися в будь-яких формах і будь-якими засобами, що не суперечать законодавству.

Участь у передвиборній агітації забороняється: особам, які не є громадянами України; посадовим і службовим особам органів державної влади, місцевого самоврядування та правоохоронних органів, крім випадків, коли така особа є кандидатом у депутати; членам виборчих комісій протягом строку повноважень цих комісій. У військових частинах та в установах кримінально-виконавчої системи передвиборна агітація обмежується.

Передвиборна агітація припиняється і забороняється з 24-ї години останньої п’ятниці, що передує дню виборів. З цього часу агітаційні матеріали знімаються відповідними службами місцевих органів виконавчої влади та місцевого самоврядування.

Голосування проводиться у день виборів з 7-ї до 22-ї години без перерви у спеціально відведених та обладнаних приміщеннях, у яких влаштовуються кабіни (кімнати) для таємного голосування та визначаються місця видачі виборчих бюлетенів і встановлення виборчих скриньок. Скриньки виготовляються з прозорого матеріалу і встановлюються так, щоб виборці при підході до них мали можливість проходити через кабіни для таємного голосування.

Голова дільничної комісії на її засіданні перед початком голосування надає для огляду членам комісії та іншим присутнім на комісії особам почергово всі наявні на виборчій дільниці виборчі скриньки. Після огляду кожна скринька пломбується або опечатується печаткою дільничної комісії, а потім до неї опускається контрольний лист, у якому зазначаються номер територіального округу, номер виборчої дільниці, час його вкидання до виборчої скриньки, прізвища та ініціали голови, його заступника, секретаря, інших членів дільничної комісії та інших осіб, присутніх при цьому. Контрольний лист підписується цими особами, а їхні підписи скріплюються печаткою виборчої комісії.

Виборчий бюлетень має контрольний талон, відокремлений лінією відриву, який повинен містити назву та дату виборів, номер територіального округу і номер виборчої дільниці, а також позначення місця для номера, за яким виборця внесено до списку на дільниці, підпису виборця, який отримує виборчий бюлетень, прізвища, ініціалів та підпису члена комісії, який його видаватиме.

Кожен виборець отримує один виборчий бюлетень, який заповнюється ним у кабіні або кімнаті для таємного голосування. При заповненні бюлетенів забороняється присутність інших осіб. Виборець, який внаслідок фізичних вад не може самостійно заповнити виборчий бюлетень, має право з відома голови або іншого члена дільничної комісії скористатися допомогою іншої особи, крім членів виборчої комісії, кандидатів, уповноважених чи довірених осіб, офіційних спостерігачів. У бюлетені виборець робить позначку «плюс» («+») або іншу, яка засвідчує його волевиявлення, у квадраті проти назви партії (блоку), за кандидатів у депутати від якої він голосує. Виборець може голосувати за кандидатів у депутати тільки від однієї партії (блоку) або не підтримувати кандидатів у депутати від жодної партії (блоку).

Голосування за межами приміщення для голосування організовують не менш як три члени дільничної комісії, визначені комісією. Вони повинні бути представниками різних партій (блоків). Під час проведення такого голосування мають право бути присутні офіційні спостерігачі.

О 22-й годині голова дільничної комісії оголошує про закінчення голосування, після чого мають право проголосувати лише виборці, які перебувають у приміщенні для голосування. Продовження голосування після цього часу не допускається. Після виходу з приміщення для голосування останнього виборця приміщення зачиняється і в ньому залишаються тільки члени виборчої комісії та особи, які, згідно із Законом, мають право бути присутніми на її засіданні.

Підрахунок голосів на виборчій дільниці здійснюється відкрито і гласно членами дільничної комісії на її засіданні, яке проводиться в тому ж приміщенні, де відбувалося голосування. Він починається відразу після закінчення голосування, проводиться без перерви і закінчується після складення та підписання відповідного протоколу.

Протокол комісії складається в кількості примірників, яка на чотири більша, ніж кількість осіб, які входять до складу комісії.

Кандидатам, їхнім довіреним особам, офіційним спостерігачам, які були присутні при підрахунку голосів на виборчій дільниці, на їх прохання невідкладно видаються копії зазначеного протоколу, засвідчені головою та секретарем дільничної комісії та скріплені її печаткою.

Перший і другий примірники, а за наявності – і примірники протоколу з поміткою «уточнений» запаковуються. Третій – зберігається у секретаря комісії, четвертий – невідкладно вивішується для загального ознайомлення в приміщенні комісії, а решта – по одному примірнику видається членам комісії.

Пакети з протоколами дільничної комісії про підрахунок голосів виборців, бюлетенями, контрольними талонами і предметами, списками виборців, а також за наявності, окремими думками членів виборчої комісії, викладеними у письмовій формі, актами, заявами, скаргами та рішеннями, прийнятими комісією, після закінчення засідання комісії доставляються до окружної виборчої комісії.

На підставі протоколів дільничних комісій окружна комісія визначає результати виборів по округу, що оформляється відповідним протоколом.

Пакети з протоколами дільничної комісії про підрахунок голосів виборців, бюлетенями, контрольними талонами та предметами, списками виборців, а також, за наявності, окремими думками членів виборчої комісії, викладеними в письмовій формі, актами, заявами, скаргами та рішеннями, прийнятими комісією, невідкладно після засідання комісії доставляються до окружної виборчої комісії, яка на підставі протоколів дільничних комісій визначає результати виборів по округу, що оформляється протоколом, який складається в кількості примірників на три більшій, ніж кількість осіб, які входять до складу комісії. Протокол окружної комісії підписується всіма її членами, які брали участь у її засіданні, і скріплюється її печаткою. Перший примірник протоколу мають право підписати кандидати, їх довірені особи та офіційні спостерігачі, які були присутні при встановленні підсумків голосування в межах територіального округу.

Перший примірник протоколу разом із протоколами всіх дільничних комісій та іншими документами, які їх супроводжували, негайно надсилається до ЦВК, другий – зберігається в окружній комісії, третій – невідкладно вивішується для ознайомлення у приміщенні комісії, а решта по одному примірнику видається членам комісії. Кандидатам, їх довіреним особам та спостерігачам на їх прохання видається копія протоколу відповідної комісії про підсумки голосування з розрахунку по одній копії кожного протоколу для кожного кандидата та на кожного спостерігача.

Окружна виборча комісія зобов’язана встановити підсумки голосування в межах територіального виборчого округу незалежно від кількості виборчих дільниць, на яких голосування було визнано недійсним. Визнання голосування недійсним в межах територіального виборчого округу не допускається.

ЦВК на своєму засіданні на підставі протоколів окружних комісій визначає загальні результати голосування в день виборів, що оформляється протоколом. ЦВК зобов’язана встановити результати виборів незалежно від кількості виборчих дільниць, у яких голосування було визнано недійсним.

Повідомлення про результати голосування і прийняте ЦВК за підсумками голосування рішення публікується в газетах «Голос України» та «Урядовий кур’єр».

Щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів виборчого процесу та відповідальності за порушення виборчого законодавства суб’єктами звернення зі скаргою можуть бути: кандидат у депутати; партія (блок) – суб’єкт виборчого процесу, в особі її керівника (керівників блоку), представника партії (блоку) у ЦВК, уповноваженої особи партії (блоку) чи іншої особи, уповноваженої рішенням центрального керівного органу партії (керівного органу блоку); офіційний спостерігач від партії (блоку); виборча комісія, яка здійснює повноваження щодо організації підготовки та проведення виборів, у особі її голови чи уповноваженого рішенням виборчої комісії члена виборчої комісії; виборець, виборчі права або охоронювані законом інтереси щодо участі в роботі виборчої комісії чи на здійснення спостереження, порушено рішенням, дією чи бездіяльністю суб’єкта оскарження.

Скарга може бути подана на рішення, дію чи бездіяльність:

1) виборчої комісії чи її члена;

2) органу державної влади чи місцевого самоврядування, підприємства, закладу, установи чи організації, їх посадової чи службової особи;

3) об’єднання громадян, крім тих рішень та дій, які, відповідно до закону, статуту (положення) цього об’єднання, належать до його внутрішньої організаційної діяльності або його виключної компетенції;

4) засобу масової інформації, його посадової чи службової особи або творчого працівника;

5) іншого суб’єкта виборчого процесу.

Скарга повинна відповідати визначеним Законом вимогам і бути подана у визначені ним строки.

Після офіційного оприлюднення результатів виборів ЦВК передає виборчу та іншу документацію до центральної державної архівної установи, а окружні виборчі комісії – до місцевих державних архівних установ, де вони зберігаються протягом чотирьох років, після чого знищуються в установленому порядку.

Характеризуючи особливості виборчої системи України, цікаво згадати особливості виборів гетьмана України згідно з офіційною грамотою до українського народу та «секретными пунктами», врученими резидентові при гетьмані таємному раднику Ф. Наумову, які являли собою інструкцію з використання на виборах так званого адміністративного ресурсу:

«1) Хотя в Его Императорского Величества грамоте с ним, Федором, посланной к малороссийскому народу, и в данной ему инструкции во втором пункте написано, что Его Императорское Величество указал в Малой России Гетмана выбрать по прежнему обыкновению, однако ж сие от того Малороссийского народа избрание написано для лица. А в самом деле Его Императорского Величества соизволение быть Гетманом Миргородскому полковнику Данилу Апостолу; и чаемо, что от народу не иной кто, но он, Апостол, по старшенству и по заслугам и ради имеющаго ево у них кредиту избран будет.

2) И ему, Федору Наумову, прибыв в Глухов и объявя о сем указу и разослав для объявления того ж по полкам, смотреть и разведывать ево ль Данила Апостола в Гетманы народ будет избирать. Ежели ж бы некоторые из того народа о ином ком намерение имели в Гетманы обирати, в таком случае ему, Наумову, того предостерегать и путь к тому предуготовить, что, конечно, ево, Данила Апостола, а не иного кого в Гетманы народ избрал и, как ево изберут и то избрание, яко по воли Его Императорского Величества учиненное, принять и в том поступать против инструкции «5» да «6» пунктов.

3) А как приедет в Глухов Миргородский полковник Данило Апостол и ему объявить секретно, что Его Императорское Величество по высокой своей милости указал его, Апостола, а не иного кого в Гетманы обрать; и чтоб он служил Его Императорскому Величеству верно и непоколебимо.

4) Ежели (паче чаяния) старшина и народ Малороссийской Миргородского полковника Данилу Апостола в Гетманы обирать не станут, а будут выбирать иного кого по своей воли, то ему, Наумову, того учинить не допустить и то обрание под каким пристойным претекстом остановить; и писать к Его Императорскому Величеству в Коллегию иностранных дел.

5) Между сим усматривать и разведывать секретно, для чего оный Малороссийский народ того Данила Апостола в Гетманы себе не изобрали и кто в том причиною и помешателем будет. А ежели ево, Апостола, в Гетманы выберут и по вышеписанному оный будет на Гетманство произведен, то присматривать ему, Наумову, как Малороссийский народ принял себе такую высокую милость Его Императорского Величества, что Гетману у них быть повелено…

8) Со временем пристойным образом внушать народу Малороссийскому, а паче казакам, что Его Императорское Величество содержит их в милости своей при данных им от Его Императорского Величества милостивым привилегиям…»[10].

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Що таке «суверенітет» та як змінювався зміст цього поняття?

2. Які види суверенітету розрізняють?

3. Що таке «народний суверенітет» та які механізми його здійснення?

4. Що таке гарантії державного суверенітету та які їх види розрізняють?

5. Що таке референдум та які його види розрізняють?

6. Що таке «виборча система» і які види виборчих систем вам відомі?

7. Що таке «виборче право» і в якому розумінні може тлумачитися це поняття?

8. Які принципи виборчого права вам відомі?

9. Які етапи включає виборчий процес? Охарактеризуйте кожен з них.

Глава 8

ОРГАНИ ДЕРЖАВНОЇ ВЛАДИ В УКРАЇНІ

8.1. Конституційний принцип поділу державної влади

У правових демократичних країнах державна влада здійснюється за принципом її поділу на законодавчу, виконавчу і судову гілки влади. Кожна із цих гілок влади здійснює свої функції й повноваження у відповідності із конституцією і законами держави, а також у встановлених конституцією межах, що виключає дублювання функцій і можливості узурпації влади іншими гілками влади чи державними органами.

Принцип поділу державної влади закріплено у ст. 6 Конституції України. Суть цього принципу полягає в тому, що єдина державна влада організаційно й інституційно поділяється на три відносно самостійні гілки – законодавчу, виконавчу та судову. Цей принцип передбачає існування системи «стримувань» і «противаг», сутність якої полягає в наступному. Закони приймає законодавча влада (парламент), і вступити в силу ці закони можуть лише в тому разі, коли будуть підписані Президентом України, який володіє правом «вето» стосовно законів. У разі застосування «вето» парламент зобов’язаний повторно їх розглянути і може подолати «вето», проголосувавши кваліфікованою більшістю у дві третини, що зобов’язує Президента України підписати закон і ввести в дію. У разі відмови глави держави підписати закон він набирає чинності за підписом глави парламенту.

Виконавча влада – Кабінет Міністрів України та система органів виконавчої влади є підзаконною і формується, передусім, для реалізації законів.

Судова влада в Україні належить судам як загальної, так і спеціальної юрисдикції, і її головне призначення – вирішувати правові спори.

Слід також зазначити, що досить дискусійним і неоднозначним є конституційне закріплення місця й ролі в державному механізмі інституту Президента України як глави держави та органів прокуратури.

У ст. 6 Конституції України, яка закріплює три гілки влади, Президент України та органи прокурорського нагляду не згадуються. Дискусійним та неоднозначним є і питання про віднесення до судової гілки влади Конституційного Суду України, який, згідно зі ст. 147 Конституції України, є єдиним органом конституційної (а не судової) юрисдикції.

Важливо також пам’ятати, що принцип поділу влади застосовується лише стосовно самої держави і не може діяти в межах відповідної адміністративно-територіальної її одиниці, наприклад області чи міста.

8.2. Система органів державної влади за Конституцією України

У своїй сукупності всі органи державної влади України становлять єдину, цілісну і внутрішньо узгоджену систему, що забезпечує ефективне функціонування державного механізму в цілому. Така системність в організації державної влади зумовлена як конституційними принципами, покладеними в її основу (наприклад, верховенство державної влади, унітаризму, законності, гласності тощо), так і функціями й завданнями державно-владної діяльності.

На сьогодні в Україні система органів державної влади включає:

– Верховна Рада України – парламент, єдиний орган законодавчої влади, який є постійно діючим представницьким органом українського народу;

– Кабінет Міністрів України – вищий орган у системі органів виконавчої влади, що є урядом, який очолює всю систему державної виконавчої влади в державі;

– міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, які здійснюють галузеве і міжгалузеве управління в Україні;

– органи судової влади, що здійснюють в Україні правосуддя. Найвищим органом у системі судів загальної юрисдикції є Верховний Суд України, а до самої системи належать місцеві (районні та міські), апеляційні, а також вищі спеціалізовані суди;

– Президент України, який є главою держави, Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України;

– Конституційний Суд України, що є єдиним органом конституційної юрисдикції, на який покладені функції вирішувати питання про конституційність законів та нормативно-правових актів і офіційного тлумачення Конституції і Законів України;

– органи прокурорського нагляду, що включають Генерального прокурора України та відповідну єдину систему, на яку покладені функції, закріплені в ст. 121 Конституції України;

– Рахункова палата, на яку покладається функція від імені Верховної Ради України здійснювати контроль за надходженням коштів до Державного бюджету України та їх використанням;

– Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, який здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини та громадянина;

– Вища рада юстиції, яка виконує функції забезпечення належного фахового рівня суддівського корпусу України, здійснює дисциплінарне провадження стосовно суддів Верховного Суду України і суддів вищих спеціалізованих судів, розглядає скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів апеляційних та місцевих судів, а також прокурорів;

– Рада Національної безпеки і оборони при Президентові України, що є координаційним органом при Президентові України з питань національної безпеки і оборони України;

– місцеві органи виконавчої влади – місцеві державні адміністрації, а також структурні підрозділи центральних органів виконавчої влади (міністерств, державних агентств тощо).

Дещо специфічне місце в системі органів державної влади відводиться органам СБУ, МВС, податкової міліції та деяким іншим. З одного боку, вони належать до органів виконавчої влади, а з другого – виконують окремі правоохоронні функції держави, а тому можуть бути класифіковані як окрема ланка державних органів України.

8.3. Конституційний статус і функції Верховної Ради України

За Конституцією (ст. 75) єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент – Верховна Рада України. Верховна Рада як загальнонаціональний представницький орган державної влади представляє увесь український народ і виступає від його імені.

Верховна Рада України наділена низкою функцій, які в сукупності виражають основні напрямки її діяльності. Головними її функціями є законодавча, установча та функція парламентського контролю.

Пріоритетною функцією для Верховної Ради є законотворення. Це виражається в прийнятті законів, внесенні до них змін або призупиненні їх чинності. Складовою частиною цієї функції є також законопроектна робота, внесення законопроектів на розгляд Верховної Ради та їх обговорення, видання законів, проведення наукових експертиз законопроектів. Провідними напрямками законодавчої функції є внесення змін до Конституції України в межах і порядку, передбачених розділом ХIII, а також прийняття законів.

Установча (державотворча, організаційна) функція Верховної Ради знаходить свій вияв: 1) у формуванні чи участі у формуванні органів виконавчої або судової влади; 2) у формуванні власних парламентських структур; 3) у призначенні чи обранні на посади й звільнення з посад, наданні згоди на призначення та звільнення з посад інших органів державної влади та державних організацій; 4) у вирішенні питань, що стосуються територіального устрою, Збройних Сил України; 5) у забезпеченні формування органів місцевого самоврядування.

Функція парламентського контролю має такі головні напрямки:

1) контроль за діяльністю Кабінету Міністрів України;

2) парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини та громадянина і їх захист;

3) бюджетно-фінансовий контроль;

4) направлення запиту до Президента України;

5) реалізація права запиту народного депутата України на сесії Верховної Ради України;

6) парламентський контроль за діяльністю органів прокуратури;

7) здійснення контролю з окремих питань безпосередньо або через спеціальні тимчасові та тимчасові слідчі комісії.

Кожна функція Верховної Ради України має свій особливий порядок, спеціальну процедуру здійснення (процес). Розрізняють законодавчу процедуру, установчу, бюджетну процедуру парламентського контролю та інші спеціальні процедури.

Відповідно до Конституції та регламенту Верховної Ради структура Верховної Ради України включає:

1) загальний кількісний склад (450 народних депутатів);

2) комітети Верховної Ради;

3) депутатські групи і фракції;

4) тимчасові спеціальні та слідчі комісії;

5) посадових осіб парламенту (Голова Верховної Ради, перший заступник і заступник Голови);

6) апарат Верховної Ради;

7) Рахункову палату;

8) Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Основними організаційними формами роботи Верховної Ради є її сесії та засідання. Сесії можуть бути черговими та позачерговими. Чергові сесії розпочинаються в перший вівторок лютого і перший вівторок вересня кожного року. Позачергові сесії можуть проводитися в період парламентських канікул і скликаються Головою Верховної Ради України на вимогу Президента України чи не менш як 150 народних депутатів України. У разі введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні чи в окремих її місцевостях Верховна Рада України збирається на позачергову сесію без скликання. Верховна Рада приймає закони і постанови. Крім цього, вона може приймати й інші акти – декларації, заяви, звернення, які мають політико-правовий характер.

8.4. Питання, які визначаються (встановлюються) виключно законами України

Стаття 92 Конституції України містить перелік питань, які визначаються і встановлюються виключно законами України, що унеможливлює їх визначення та встановлення будь-якими іншими органами, крім Верховної Ради. Перелік питань є вичерпним.

Так, наприклад, виключно законами України визначаються:

– права і свободи людини та громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов’язки громадянина;

– права корінних народів і національних меншин;

– правовий режим власності;

– порядок утворення і діяльності політичних партій, інших об’єднань громадян, засобів масової інформації;

– територіальний устрій України;

– засади місцевого самоврядування;

– статус столиці України; спеціальний статус інших міст;

– правовий режим воєнного і надзвичайного стану, зон надзвичайної екологічної ситуації;

– організація і порядок проведення виборів і референдумів;

– засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Виключно законами України встановлюються такі, наприклад, питання:

– Державний бюджет України і бюджетна система України, система оподаткування, податки і збори;

– порядок направлення підрозділів Збройних Сил України до інших держав;

– державні нагороди;

– військові звання, дипломатичні ранги та інші спеціальні звання;

– державні свята;

– порядок використання і захисту державних символів.

Тільки законом України оголошується амністія.

8.5. Вибори народних депутатів України

Народним депутатом України може бути громадянин України, який на день виборів досяг двадцяти одного року, має право голосу і проживає в Україні протягом останніх п’яти років. Не може бути обраним народним депутатом України громадянин, який має судимість за вчинення умисного злочину, якщо ця судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку.

Обираються народні депутати України строком на п’ять років і можуть неодноразово переобиратися. Чергові вибори народних депутатів України проводяться в останню неділю жовтня п’ятого року їхніх повноважень. Оскільки на виборах до парламенту України діє змішана виборча система, то ця обставина суттєво впливає на процедуру обрання кандидата народним депутатом України, адже згідно із чинним законодавством 225 народних депутатів України обираються за одномандатними мажоритарними округами, а 225 – за пропорційною виборчою системою із закритими партійними списками.

Для проведення виборів територія України поділяється на 225 територіальних виборчих округів (є також закордонний виборчий округ), а територія округів поділяється на виборчі дільниці.

Право висування кандидатів у депутати належить громадянам України, які мають право голосу. Це право реалізується ними через політичні партії, а в мажоритарних округах як через політичні партії, так і шляхом самовисування.

Підготовка і проведення виборів здійснюється як за рахунок коштів Державного бюджету України, виділених на підготовку і проведення виборів депутатів, так і за рахунок коштів виборчих фондів, партій, кандидатів у депутати, в тому числі і за рахунок пожертвувань.

Голосування на виборах відбувається з 7-ї ранку до 20-ї години вечора у виборчій дільниці за допомогою виборчих бюлетенів. Форма і текст бюлетеня затверджується ЦВК і виключає можливість проголосувати проти всіх кандидатів. Виборець голосує особисто. Він не може передавати свій виборчий бюлетень іншим особам.

Відразу після закінчення голосування виборців на виборчій ділянці на підсумковому засіданні дільничної виборчої комісії здійснюється підрахунок голосів виборців. Протокол про підрахунок голосів виборців направляється до окружної виборчої комісії, а протокол окружних виборчих комісій – до ЦВК, яка визначає результати виборів.

Обраним народним депутатам України за мажоритарним виборчим округом вважається той кандидат, за якого проголосувало понад 50 відсотків виборців, які були включені до виборчого списку і взяли участь у голосуванні. Що ж до обрання депутатів від політичних партій (за пропорційною виборчою системою), то право на участь у розподілі депутатських мандатів набувають кандидати в депутати, включені до виборчих списків партій, що отримали п’ять і більше відсотків голосів виборців, які взяли участь в голосуванні. Процедура розподілу таких мандатів є досить складною і залежить від виборчої квоти, яка визначається ЦВК.

Рішення про реєстрацію обраного громадянина народним депутатом України приймає ЦВК.

8.6. Конституційний статус народних депутатів України

Виразниками суверенної волі народу у Верховній Раді України є народні депутати України, що обираються на п’ять років. Вони як суспільні й політичні діячі покликані виражати та захищати не тільки інтереси своїх виборців, а й суспільні, загальнодержавні інтереси, керуючись Конституцією України, законами України, а також своєю совістю.

Народний депутат України здійснює свої повноваження на постійній основі. Він не може мати іншого представницького мандата. Статус депутата несумісний із будь-якою іншою діяльністю за сумісництвом з отриманням винагороди, за винятком викладацької, наукової роботи та літературної, художньої і мистецької діяльності у вільний від роботи час.

Поки що йде становлення юридичної природи мандата народного депутата України. Досі немає однозначної відповіді на запитання, хто є депутат – уповноважений своїх виборців чи представник усієї нації. Визначають два види мандатів: імперативний і вільний. Принцип імперативного мандата передбачає право виборців надавати обов’язкові для депутатів накази, достроково відкликати депутатів; право депутатів – підтримувати тісні зв’язки з виборцями, виступати зі звітами перед ними.

Вільний мандат передбачає відповідальність парламентарія не перед конкретними виборцями, а перед нацією, народом. За його наявності депутат не підлягає достроковому відкликанню, а також не зобов’язаний виконувати накази виборців. Нині мандат народного депутата України має змішану форму (у нього є ознаки як імперативного, так і вільного характеру).

Форми діяльності народного депутата України знаходять свій вияв у роботі під час сесійного періоду та поза сесійним часом. У сесійний період народний депутат України бере участь у пленарних засіданнях Верховної Ради України, у засіданнях комітетів, комісій Верховної Ради України, їх підкомітетів, підкомісій, робочих та підготовчих груп; у виконанні доручень Верховної Ради України та її органів; у роботі над законопроектами, документами Верховної Ради України, виконує повноваження у складі депутатських об’єднань чи індивідуально. Значне місце в діяльності народного депутата відводиться роботі у виборчих округах.

Перед вступом на посаду народні депутати України складають перед Верховною Радою України присягу, текст якої закріплений у ст. 79 Конституції України. Відмова скласти присягу означає втрату депутатського мандата.

Народним депутатам України гарантується депутатська недоторканність. Вони не несуть юридичної відповідальності за результатом голосування або висловлювання в парламенті та його органах, за винятком відповідальності за образу чи наклеп. Без згоди Верховної Ради України вони не можуть бути притягнуті до кримінальної відповідальності, затримані чи заарештовані.

Повноваження народних депутатів України припиняються одночасно з припиненням повноважень Верховної Ради України, але можуть бути припинені і достроково: за особистою заявою; набрання законної сили обвинувального вироку; визнання судом недієздатним або безвісно відсутнім; припинення громадянства або виїзду на постійне місце проживання за межі України; смерті та в деяких інших випадках.

8.7. Рахункова палата

Рахункова палата є постійно діючим вищим органом фінансово-економічного контролю, який утворюється Верховною Радою України, підпорядкований і підзвітний їй. Свою діяльність Рахункова палата здійснює самостійно і незалежно від будь-яких інших органів держави.

До складу Рахункової палати входять Голова Рахункової палати та члени Рахункової палати: Перший заступник та заступник Голови, головні контролери, секретар Рахункової палати.

Свою діяльність Рахункова палата здійснює як вищий незалежний орган фінансово-економічного контролю Верховної Ради України і керується Конституцією та законами України, виконуючи свої функції і повноваження згідно зі статусом, визначеним Законом «Про Рахункову палату Верховної Ради України». Завданнями Рахункової палати є організація і здійснення контролю за своєчасним виконанням доходної та видаткової частини Державного бюджету України, здійснення контролю за утворенням і погашенням внутрішнього і зовнішнього боргу України; контроль за фінансуванням загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального і національно-культурного розвитку, охорони довкілля; контроль за дотриманням законності щодо надання Україною позик і економічної та іншої допомоги іноземним державам, міжнародним організаціям; здійснення контролю за грошовою емісією, використанням золотого запасу, дорогоцінних металів, каміння, наданням кредитів та здійсненням операцій по розміщенню золотого та валютного резервів та виконанням інших завдань, передбачених чинним законодавством.

Повноваження Рахункової палати поширюються на парламент, органи виконавчої влади, в тому числі їх апарати, Національний банк України, Антимонопольний комітет України, Фонд державного майна України та інші органи і установи незалежно від форм власності. За результатами проведення контрольних заходів Рахункова палата приймає постанови та складає висновки, які повинні бути розглянуті установами і організаціями, що перевірялися, у встановлений Рахунковою палатою термін.

Щорічно, не пізніше 1 грудня, Рахункова палата надає Верховній Раді України загальний письмовий звіт про результати виконання доручень Верховної Ради, проведення перевірок, ревізій та обслідувань, а також про витрати на цю діяльність.

8.8. Конституційний статус Президента України

Інститут Президента України як глави держави є порівняно новим явищем у державному будівництві України. Остаточно він був визначений Конституцією України 1996 р. За Конституцією України Президент України є главою держави і виступає від її імені (ст. 102). Він є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції, прав і свобод людини та громадянина.

Президент України обирається на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування громадянами України строком на п’ять років. Президентом України може бути обраний громадянин, який досяг 35 років, має право голосу, проживає в Україні протягом десяти останніх перед днем виборів років та володіє державною мовою. Одна й та сама особа не може бути Президентом України більше ніж два строки підряд.

Президент України не може мати іншого представницького мандата (наприклад, бути одночасно й депутатом), обіймати посаду в органах державної влади або в об’єднаннях громадян (наприклад, бути головою політичної партії), а також займатися іншою оплачуваною або підприємницькою діяльністю чи входити до складу керівного органу або наглядової ради підприємства, що має на меті одержання прибутку.

Новообраний Президент України вступає на пост не пізніше ніж через тридцять днів після офіційного оголошення результатів виборів, з моменту складання присяги народові на урочистому засіданні Верховної Ради України (інавгурація). Приведення Президента України до присяги здійснює Голова Конституційного Суду України.

Конституція наділяє Президента України функціями та повноваженнями, необхідними для реалізації його статусу.

Важливими за змістом є повноваження Президента щодо представництва держави всередині країни і в міжнародних відносинах. Президент має право звертатися з посланням до народу та зі щорічним посланням до Верховної Ради. Він представляє державу в міжнародних відносинах, веде переговори та укладає міжнародні договори України. Президент приймає рішення про визнання іноземних держав, призначає та звільнює глав дипломатичних представництв України в інших державах.

Особливе значення мають повноваження Президента України щодо парламенту. Це стосується права Президента України розпуску Верховної Ради. Президент України має право законодавчої ініціативи, тобто право вносити до Верховної Ради України законопроекти або пропозиції про прийняття законів. Законопроекти, визначені Президентом як невідкладні, мають розглядатися парламентом позачергово.

Президент України також наділений установчими повноваженнями щодо формування органів виконавчої влади (Кабінету Міністрів, керівників інших центральних органів виконавчої влади та місцевих державних адміністрацій). Низка повноважень Президента України стосується порядку формування ним органів судової влади та контрольно-наглядових органів. Зокрема, Президент України призначає третину складу Конституційного Суду України, здійснює перші призначення на посаду професійного судді на перші п’ять років, призначає за згодою Верховної Ради України на посаду Генерального прокурора України та звільнює його з посади. Він також здійснює помилування.

Окрему групу становлять повноваження Президента України як гаранта конституційного ладу, територіальної цілісності України, додержання прав і свобод людини та громадянина, а також інших конституційних інститутів. Президент є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України, здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони, вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та приймає рішення про використання Збройних Сил у разі збройної агресії проти України, присвоює вищі військові звання, вищі дипломатичні ранги та інші вищі спеціальні звання і класні чини.

Як глава держави Президент України приймає рішення про прийняття до громадянства та припинення громадянства, про надання притулку в Україні.

Президент нагороджує державними нагородами, встановлює президентські відзнаки та нагороджує ними. Президент України здійснює інші повноваження, встановлені Конституцією держави. Він не може передавати свої повноваження іншим особам або органам.

Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов’язковими до виконання на території України. Окремі види актів Президента України скріплюються підписами Прем’єр-міністра України і міністра, відповідального за акт та його виконання.

На час виконання своїх повноважень Президент України користується правом недоторканності. За посягання на честь і гідність Президента України винні особи притягуються до відповідальності на підставі закону. Звання Президента України охороняється Законом і зберігається за ним довічно, якщо тільки Президент України не був усунений з поста в порядку імпічменту.

8.9. Рада національної безпеки і оборони України

Рада національної безпеки і оборони України, згідно із чинною Конституцією України, є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України. Президент України формує персональний склад Ради і сам її очолює. За посадою, до складу РНБОУ входять: Прем’єр-міністр України, Міністр оборони України, Голова Служби безпеки України, Міністр внутрішніх справ України, Міністр закордонних справ України. У засіданнях Ради може брати участь Голова Верховної Ради України. Поточними питаннями діяльності Ради займається Секретар РНБОУ.

Статус, функції та повноваження РНБОУ регулюються також Законом України «Про Раду національної безпеки і оборони України». Згідно із чинним законодавством, головними функціями Ради є контроль за виконанням рішень РНБОУ, координація діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в період дії воєнного чи надзвичайного стану, у сфері національної безпеки і оборони та інші.

Рішення приймаються більшістю голосів членів РНБОУ та вводяться в дію указом Президента України.

8.10. Конституційний статус Кабінету Міністрів України

Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, яку складають центральні і місцеві органи виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України є Урядом України, до складу якого входять Прем’єр-міністр України, Перший віце-прем’єр-міністр, три віце-прем’єр-міністри та міністри. Прем’єр-міністр України призначається Президентом України за згодою більш ніж половини від конституційного складу Верховної Ради України. Персональний склад уряду призначається Президентом України за поданням Прем’єр-міністра України. Останній керує роботою Кабінету Міністрів України, спрямовує її на виконання програми діяльності Уряду, схваленого Верховною Радою України.

Як вищий колегіальний орган він здійснює владу безпосередньо та через центральні й місцеві органи виконавчої влади. У межах, передбачених Конституцією України, Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України та підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України. Крім Конституції України правовий статус Кабінету Міністрів регулюється окремим законом. На конституційному рівні не дається чіткого визначення самого характеру виконавчої влади. У розділі VI Конституції ідеться лише про систему органів виконавчої влади, але не зазначається, хто ж визначає і формує цю систему. Відповідь дається в інших розділах Конституції. Організацію та діяльність органів виконавчої влади визначає Верховна Рада (п. 12 ст. 92), а Президент України формує виконавчу владу шляхом призначення за поданням Прем’єр-міністра України членів Кабінету Міністрів України (п. 10 ст. 106).

Компетенція Кабінету Міністрів України спрямована на організацію виконання Конституції і законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, програми його діяльності. Основні сфери компетенції Кабінету Міністрів України такі:

1) забезпечення державного суверенітету і економічної самостійності України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави;

2) вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина;

3) забезпечення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики у сферах праці і зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки та природокористування;

4) розробка і здійснення загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України;

5) забезпечення рівних умов розвитку всіх форм власності;

6) розроблення проектів закону про Державний бюджет України і забезпечення його виконання;

7) здійснення заходів щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України;

8) організація і забезпечення здійснення зовнішньоекономічної діяльності України, митної справи;

9) спрямування і координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади. Крім цього, Кабінет Міністрів здійснює інші повноваження, визначені Конституцією, законами України та актами Президента України.

У межах своєї компетенції Кабінет Міністрів України видає постанови і розпорядження, які є обов’язковими до виконання. Ці акти підписує Прем’єр-міністр України.

Кабінет Міністрів України є колегіальним органом виконавчої влади. Тому основною організаційно-правовою формою його роботи є засідання, які двічі на тиждень скликаються Прем’єр-міністром України.

Кабінет Міністрів України складає свої повноваження перед новообраним Президентом України, може піти у відставку в зв’язку із відставкою Прем’єр-міністра України.

8.11. Центральні органи виконавчої влади в Україні

До системи центральних органів виконавчої влади належать міністерства України та інші центральні органи виконавчої влади.

Організацію, повноваження та порядок їх діяльності визначає Закон України «Про Центральні органи виконавчої влади». Згідно із цим Законом, міністерства забезпечують формування та реалізують державну політику в одній чи декількох сферах, а інші центральні органи виконавчої влади виконують окремі функції з реалізації державної політики. Вони утворюються, реорганізуються та ліквідуються Президентом України за поданням Прем’єр-міністра України.

Міністерство, як центральний орган виконавчої влади, очолює міністр, який є членом Кабінету Міністрів України. На сьогодні в Україні діє 10 міністерств, таких як Міністерство оборони, Міністерство фінансів, Міністерство внутрішніх справ, Міністерство закордонних справ та інші. Кожне міністерство має свій апарат, який забезпечує діяльність міністра, а також виконання покладених на міністерство завдань, патронажну службу, яка здійснює консультування міністра, забезпечує організацію зустрічей та зв’язків із громадськістю і т. ін., колегію міністерства та інші консультативні, дорадчі та допоміжні органи міністерства.

Інші центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики: служби, агентства, інспекції. Їхня діяльність спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів. Вони також мають свої апарати і територіальні органи.

Центральні органи виконавчої влади поділяються на власне центральні органи виконавчої влади, яких існує кілька десятків у вигляді державних агентств – їх 11 (наприклад, Державне агентство лісових ресурсів, Державне агентство резерву України та інші); служб – їх 16 (Державна служба статистики, Державна служба фінансового моніторингу України та інші); інспекцій – їх 3 (Державна фінансова інспекція України, Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Державна інспекція ядерного регулювання України).

Крім того, в Україні існують й центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом. Це – Антимонопольний комітет України, Фонд державного майна України, Державний комітет телебачення і радіомовлення України та деякі інші.

Їх керівники призначаються на посади та звільняються з посад Президентом України за згодою Верховної Ради України.

8.12. Місцеві органи виконавчої державної влади

До місцевих органів державної виконавчої влади належать місцеві державні адміністрації, а також територіальні органи міністерств, державних агентств та центральних органів виконавчої влади зі спеціальним статусом.

Місцеві державні адміністрації – це державні органи виконавчої влади в областях, районах (крім районів у містах), у районах Автономної Республіки Крим, м. Києві та м. Севастополі, які наділені правом представляти інтереси держави і приймати від її імені розпорядження та функціонують на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Вони діють за принципом субординації, відповідальності перед Президентом України, Кабінетом Міністрів України, підзвітності та підконтрольності органам виконавчої влади вищого рівня. Місцеві державні адміністрації підзвітні і підконтрольні радам у частині повноважень, делегованих їм відповідними районними чи обласними радами. Межі таких повноважень визначені законами України «Про місцеві державні адміністрації» і «Про місцеве самоврядування в Україні».

Голови місцевих державних адміністрацій призначаються на посаду і звільняються з неї Президентом України за поданням Кабінету Міністрів України. Склад місцевих державних адміністрацій формується їх головами.

Місцеві державні адміністрації на відповідній території забезпечують:

1) виконання Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади;

2) законність і правопорядок, додержання прав та свобод громадян;

3) виконання державних і регіональних програм соціально-економічного та культурного розвитку;

4) підготовку та виконання відповідних обласних бюджетів;

5) звіт про виконання відповідних бюджетів та програм;

6) взаємодію з органами місцевого самоврядування;

7) реалізацію інших наданих державою, а також делегованих відповідними радами повноважень. Приймають акти у вигляді розпоряджень.

Територіальні органи міністерств та інших центральних органів виконавчої влади не входять до системи місцевих державних адміністрацій і не підпорядковані їм. До них належать управління та відділи міністерств фінансів, внутрішніх справ, економіки, податкової служби та деякі інші. Керівники цих організацій, установ та підприємств призначаються та звільняються з посад за погодженням з головою відповідної державної адміністрації (крім тих, які мають відношення до Збройних сил України).

Особливістю організації міської державної влади є те, що частина її повноважень здійснюється органами місцевого самоврядування. Це так звані делеговані повноваження органів місцевого самоврядування: контроль за використанням і охороною землі, водойм, надр, лісів; реєстрація права власності на землю; реєстрація суб’єктів підприємницької діяльності тощо.

8.13. Конституційний Суд України

Згідно зі ст. 147 Конституції України, Конституційний Суд України виступає як єдиний орган конституційної юрисдикції в Україні. Гарантування верховенства Конституції України як Основного Закону держави на всій території України є головним завданням Конституційного Суду.

Конституційний Суд є спеціалізованим органом конституційної юрисдикції. Він має як спільні із судами загальної юрисдикції риси, так і відмінні. Спільними є більшість принципів судочинства, а також те, що діяльність суду здійснюється в певних процесуальних формах. Від судів загальної юрисдикції Конституційний Суд відрізняється за способом формування, складом і, головним чином, за характером справ, які він вирішує. Предметом розгляду Конституційного Суду є конституційні питання.

Конституція України вирізняє норми про Конституційний Суд України в окремий розділ, і цим наголошується на значенні Конституційного Суду як спеціального органу конституційної юрисдикції. Конституційний Суд України складається з вісімнадцяти суддів, які призначаються на дев’ять років без права на переобрання. Президент України, Верховна Рада України та з’їзд суддів України призначають відповідно по шість суддів. На спеціальному пленарному засіданні Конституційного Суду шляхом таємного голосування строком на три роки без права на переобрання зі складу суддів Конституційного Суду обирається Голова Конституційного Суду.

При здійсненні своїх повноважень судді є незалежними, підкоряються лише Конституції України і керуються Законом «Про Конституційний Суд України», іншими законами України, крім тих законів або їх окремих положень, що є предметом розгляду Конституційного Суду України.

Основними функціями Конституційного Суду України є вирішення питань про відповідність законів та інших правових актів Конституції України та офіційне тлумачення Конституції і законів України. З цих питань суд виносить акти у вигляді рішень. Крім того, Суд дає висновки на законопроекти, що стосуються внесення змін до I, III, XIII розділів Конституції України, у разі порушення проти Президента України процедури імпічмента, коли Верховна Рада України ратифікує міжнародні договори України.

Рішення Суду є остаточними, не підлягають оскарженню і діють на всій території України. Вступають в силу в день оголошення рішення.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. У чому полягає дія принципу поділу державної влади?

2. Охарактеризуйте конституційну систему органів державної влади в Україні.

3. Розкрийте зміст поняття «парламент».

4. Проаналізуйте основні функції Верховної Ради України.

5. Вкажіть, з яких питань Верховна Рада України приймає акти у вигляді законів.

6. За якою виборчою системою обираються народні депутати України?

7. Хто приймає рішення про реєстрацію обраного громадянина народним депутатом України?

8. У чому відмінність імперативного мандату від вільного мандату?

9. Що означає гарантія депутатської недоторканності?

10. Які завдання покладені на Рахункову палату?

11. Чому Президент України є главою держави і одночасно не очолює уряд?

12. Які існують форми взаємодії Президента України із Кабінетом Міністрів України?

13. Які акти видає Президент України?

14. У чому полягає функціональне призначення Ради національної безпеки і оборони України?

15. Проаналізуйте процедуру формування Кабінету Міністрів України.

16. У яких випадках Кабінет Міністрів України складає свої повноваження?

17. Яка в Україні існує система центральних органів виконавчої влади?

18. Визначте правовий статус місцевих державних адміністрацій.

19. Охарактеризуйте процедуру формування Конституційного Суду України.

20. Назвіть функції Конституційного Суду України.

Глава 9

КОНСТИТУЦІЙНО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ ТЕРИТОРІАЛЬНОГО УСТРОЮ УКРАЇНИ

9.1. Поняття державно-територіального устрою

Держава є єдиною універсальною організацією на певній території. Саме тому будь-яка держава прагне організувати максимально ефективне управління цією територією. Рівень самого розвитку держави залежить від того, як організована сама влада за принципом території. Територіальний принцип організації влади в суспільстві означає, що влада держави розповсюджується на певний територіальний простір, а під дію державної влади підпадають усі, хто перебуває в ньому. З територією держави пов’язаний статус громадянства (підданства), а також обов’язок усіх осіб, які перебувають на її території, дотримуватися нормативних приписів держави.

Але історія існування держав свідчить про те, що в різний час держави відрізнялися одна від одної внутрішньою будовою (структурою), тобто способом територіальної організації. Це у свою чергу визначало ступінь централізації або децентралізації державної влади. Так, децентралізація полягає в поділу території держави на певні адміністративно-територіальні одиниці, автономні політичні утворення, а можливо, й на державні утворення з певними ознаками суверенітету.

Термін «форма державного (державно-територіального) устрою» конкретизує територіальну організацію державної влади.

Державно-територіальний устрій – це територіальна організація держави, що полягає у:

– поділі території держави на певні складові;

– визначенні правового положення цих складових;

– співвідношенні та взаємозв’язку між центральною державною владою і владами в окремих частинах держави.

Таким чином, принципи організації діяльності державного апарату мають територіальну складову, а кожен орган державної влади діє в межах певної території.

Державно-територіальний устрій країни залежить від розміру території, чисельності та національного складу населення, історичних традицій держави, особливостей форми правління та державно-політичного режиму тощо.

9.2. Форми державно-територіального устрою

Державно-територіальний устрій існує у простих та складних формах.

1. Унітарна держава належить до простої форми. Ознаки унітарної держави:

– наявність єдиної системи державних органів;

– наявність єдиної системи законодавства (єдина конституція);

– єдине громадянство (підданство);

– складові унітарної держави не мають ознак державного суверенітету, а тому не можуть бути суб’єктами міжнародних політичних відносин;

– підпорядкованість органів влади складових держави центральним, вищим органам;

– органи влади складових держави не мають виняткової компетенції, а тому не мають права видавати закони, а лише підзаконні акти.

Унітарна держава – єдина, централізована держава, складові частини якої не мають ознак суверенітету, а тому мають статус адміністративно-територіальних утворень: області, провінції, округа. Вони формуються для зручності державного управління і, як правило, складаються історично. В унітарній державі виникають організаційні передумови для більш високого ступеня впливу центральної влади на територію держави. Центральна влада формує місцеву владу і передає їй частину повноважень. Необхідність цього полягає в тому, що неможливо всі питання управління вирішувати в центрі, не враховуючи місцевої специфіки. В унітарних державах з демократичним режимом дуже важливе значення має розвиток місцевого самоврядування.

Органи адміністративно-територіальних одиниць у такій державі перебувають або в повному підпорядкуванні центру, або в подвійному підпорядкуванні – центру та місцевим представницьким органам. Сьогодні більшість усіх існуючих держав є унітарними. Вважається, що унітарна держава є більш керованою і саме в ній більш надійно забезпечується державна єдність. Унітарні держави можуть мати мононаціональний (Франція, Швеція, Норвегія) та багатонаціональний (Велика Британія, Бельгія) склад населення.

Унітарна держава, що не має автономних утворень, називається простою (Болгарія, Польща). Складною є унітарна держава за наявності автономії (Україна, Фінляндія, Данія). Автономія – це самоврядування певної частини території держави, що характеризується певними національними, побутовими, географічними умовами. У юридичній літературі такі держави ще називаються напівунітарними, або напівфедеративними (Іспанія, Італія, Португалія). Наявність автономії є формою децентралізації унітарної держави. Деякі вчені вважають автономію державно-правовим інститутом, що функціонує як у межах федерації, так і в унітарній державі. Статус автономії порівняно зі звичайними адміністративно-територіальними утвореннями характеризується більшою самостійністю. Наприклад, автономія Гренландії у складі Данії, автономія Північної Ірландії у складі Великої Британії.

До складних держав належать ті, які виникли або об’єдналися з окремих державних утворень, що мали всі ознаки держави, але певну частину своїх суверенних прав передали вищим, центральним органам влади.

1. Федерація (від лат. foederatіo – союз, об’єднання) – це форма централізованого державного устрою, при якому:

– ознаками державного суверенітету володіють як держава в цілому, так і її складові: суб’єкти федерації;

– вищі органи федерації як держави в цілому, так і органів суб’єктів федерації мають широку сферу власної виняткової компетенції;

– існує наявність єдиної спільної території, збройних сил, подвійного громадянства, єдиної грошово-фінансової системи;

– загально-федеративні органи встановлюють загальні принципи права (законодавства) для всієї федерації, а також видають закони, що регулюють відносини в межах сфери їхньої компетенції.

Суб’єкти федерації (республіки, штати, землі, кантони) мають:

– систему власних вищих органів влади, що володіють сферою виняткової компетенції, обсяг якої не може бути звужений без згоди самих суб’єктів федерації;

– власну систему законодавства, а тому й право видавати закони в межах власної компетенції і згідно з принципами загально-федеративного законодавства;

– конституційно закріплене представництво у вищих загально-федеративних органах;

– державні символи (герб, прапор, гімн).

Федерації поділяються на:

– договірні федерації, правовою основою яких є договори між самостійними державами про об’єднання у федерації. Ці федерації ще визначають як класичні (США, ФРН, Швейцарія). Некласичні федерації утворюються шляхом передачі повноважень від центру до складових частин.

– федерації у формі автономій, коли обсяг повноважень складових є більш обмеженим порівняно з суб’єктами договірної федерації (автономні утворення у складі РРФСР як суб’єкта СРСР).

Вирізняють також федерації утворені:

– за територіальним принципом (ФРН, США). Суб’єктами федерації, побудованими за таким принципом, є територіальні утворення безвідносно до національного складу населення, що є певною гарантією територіальної цілісності держави;

– за національно-територіальним принципом (Індія, колишні Югославія, СРСР). За національно-територіального принципу освіти суб’єктами федерації є як територіальні, так і національні утворення (Російська Федерація).

Розрізняють також:

– симетричні федерації: усі їх складові частини є суб’єктами з однаковим конституційно-правовим статусом (Австралія, ФРН) і асиметричні федерації: об’єм повноважень різних суб’єктів неоднаковий (Індія, США);

– асиметричні федерації (Російська Федерація), яка побудована і за національно-територіальною і за територіальною ознакою, але обсяг повноважень суб’єктів такої федерації не є однаковим (Індія).

Виокремлюють ще й комплексні федерації, які побудовані на засадах етнічних, економічних, географічних і навіть побутових принципах.

Найважливішим питанням будь-якої федерації є розподіл повноважень між федерацією та її суб’єктами. Найчастіше федерація як держава в цілому вирішує питання оборони, відає закордонними справами, забезпечує внутрішню безпеку, здійснює грошове, валютне, митне регулювання тощо. Розподіл об’єму повноважень між федерацією та суб’єктами федерації залежить від того, як виникає федерація. Якщо незалежні суверенні держави об’єднуються у федерацію, то частину своїх суверенних повноважень вони передають новій федеральній державі. Прикладом такого способу утворення федерації є США. Коли єдина держава розділяється на певні частини або більш потужна держава підпорядковує собі інші суверенні держави, то в такому разі центральна влада федерації (як держави в цілому) передає створеним суб’єктам федерації частину своїх повноважень, які, як правило, здійснюються суб’єктами самостійно. У ФРН, Індії та інших федеративних державах на конституційному рівні передбачається сфера дії спільної компетенції федерації (як держави в цілому) та її суб’єктів. На сьогодні у світі існує понад 20 федерацій.

2. Конфедерація (пізньолат. confoederation – союз, спілка, об’єднання) – це слабоцентралізований союз держав, що об’єдналися для досягнення спільних цілей та виконання певних завдань (військових, економічних, політичних). У разі розпаду унітарної чи федеративної держави конфедерація може бути певною формою збереження традиційних зв’язків між відповідними державними утвореннями. Конфедерація є формою міждержавного об’єднання, заснованого на принципах міжнародного, а не внутрішнього права. Суб’єкти конфедерації зберігають усі свої суверенні права держави, при цьому сфера компетенції центральних органів дуже обмежена, а основні владні повноваження належать вищим державним органам суб’єктів конфедерації. Конфедерація не має єдиної території, централізованої системи органів влади, єдиного законодавства, єдиного громадянства та фінансової системи (Нідерланди (1579 – 1795), штати Північної Америки з 1776 по 1787 р., конфедерація Єгипту і Сирії (Об’єднана Арабська Республіка) з 1958 по 1961 р., Гамбія та Сенегал (1982 – 1989).

Ознаки конфедерації:

– вищі органи влади похідні від вищих органів влади суб’єктів конфедерації, тобто формування перших відбувається на основі визначеного представництва других;

– рішення приймаються за принципом консенсусу – згоди (координації, а не субординації) представників усіх суб’єктів конфедерації в діяльності вищих органів конфедерації;

– наявність спеціальної процедури набуття чинності правовими актами, що приймаються загальним органом конфедерації. Її суть полягає в тому, що компетентні органи суб’єктів конфедерації повинні виявити власну юридичну волю щодо реалізації загального рішення. Причиною цього є відсутність у конфедерації єдиної системи загальних принципів права (законодавства);

– конфедерація, як держава в цілому, не має права вступати у зовнішні відносини з іншими державами;

– суб’єкти конфедерації зберігають систему власних вищих органів влади, безпосередньо не підлеглих вищим органам конфедерації;

– суворо визначене і нормативно закріплене представництво суб’єктів у вищих органах конфедерації;

– наявність у суб’єктів конфедерації власної правової системи;

– право суб’єктів конфедерації на вихід із конфедерації.

Конфедерація – утворення нестійке, часом вона або розпадається, або перетворюється на федерацію, тому її розглядають як перехідну форму державності.

Виокремлюють також асоціативну форму державного устрою. Це щось менше, ніж федерація, але більше за конфедерацію. Може бути союзом держав, що утворюється на договорній основі через різні форми асоціації (Європейський Союз).

3. Імперія (від лат. іmperium – влада, панування, держава) як держава характеризується такими ознаками:

– її глава має титул імператора;

– це державне утворення, до якого входять нерівноправні за своїм політико-правовим статусом складові: метрополія та колонії.

Метрополія (з гр. – столиця, материнське місто) є привілейованим центром держави, панівний статус якої заснований на принципі підпорядкованості залежних від нього колоній. Зв’язки метрополії з колоніями існують у формі протекторату, васалітету та інкорпорації.

Деякі вчені вважають певною формою державного устрою союзи, або співдружності держав – СНД, Британська співдружність націй. У юридичній літературі також вживається термін «регіональна держава», територія якої складається з автономних утворень, що мають право власного (місцевого) законодавства. Представниками такої форми устрою є Італія, ПАР, Іспанія.

9.3. Адміністративно-територіальний устрій України

Згідно зі ст. 2 Конституції, Україна є унітарною державою.

Сутність територіального устрою України відбивається в його принципах, які визначені в Конституції України.

Територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних та демографічних особливостей, етнічних та культурних традицій.

Єдність і цілісність територіального устрою полягає в тому, що територія України становить єдине ціле, що складові її частини перебувають у нерозривному взаємозв’язку і на цій території мають силу тільки закони України.

Поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади означає, що в Україні організація території повинна відповідати інтересам держави, інтересам окремих регіонів, а також сприяти оптимальному співвідношенню між централізацією та децентралізацією державного регулювання окремих територій.

Збалансованість соціально-економічного розвитку регіонів сприяє рівномірному та гармонійному розвитку всіх адміністративно-територіальних одиниць держави (сіл, селищ, міст, районів та областей).

Систему адміністративно-територіального устрою України складають: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села.

До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь.

Міста Київ та Севастополь мають спеціальний статус, який визначається законами України. Автономна Республіка Крим є невід’ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Певною ознакою унітарності нашої держави є також закріплений у ст. 4 Конституції України принцип єдиного громадянства. Так, згідно із Законом України «Про громадянство» від 18 січня 2001 р., принцип єдиного громадянства означає виключення можливості існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Що означає територіальний устрій держави?

2. Чим відрізняється федерація від конфедерації?

3. Яка роль автономії в територільному устрої держави?

4. Яку територіальну форму державності має Європейський Союз?

5. Чи правильно вважати Україну унітарною державою, якщо в її складі є Автономна Республіка Крим?

Глава 10

КОНСТИТУЦІЙНО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ В УКРАЇНІ

10.1. Поняття місцевого самоврядування

Місцеве самоврядування – це багатогранне політико-правове явище, яке можна характеризувати різнобічно. Згідно з Конституцією України, місцеве самоврядування як об’єкт конституційно-правового регулювання виступає як:

– відповідна засада конституційного ладу України;

– специфічна форма народовладдя.

Крім того, жителі відповідної територіальної одиниці (територіальної громади) мають право на самостійне вирішення питань місцевого значення.

Місцеве самоврядування, як засада конституційного ладу є необхідним атрибутом будь-якого демократичного ладу і виступає одним із найважливіших принципів організації і функціонування влади в суспільстві та державі. Стаття 2 Європейської Хартії проголошує: «Принцип місцевого самоврядування повинен бути визначений у законодавстві країни і, по можливості, у Конституції країни». Конституція України 1996 року у повній відповідності до Європейської Хартії фіксує принцип визнання та гарантованості місцевого самоврядування нарівні з принципами народовладдя, суверенітету і незалежності України.

Визнання місцевого самоврядування як засади конституційного ладу означає встановлення демократичної децентралізованої системи управління, яка базується на самостійності територіальних громад, органів місцевого самоврядування при вирішенні всіх питань місцевого значення.

Місцеве самоврядування як специфічна форма народовладдя визначене в ст. 5 Конституції України, згідно з якою народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Можемо зробити висновок, що органи місцевого самоврядування не входять до єдиного державного механізму.

Отже, можна стверджувати, що місцеве самоврядування на практиці є місцевою владою, що формується мешканцями населеного пунткту шляхом періодичних, справедливих та демократичних виборів і що має достатньо повноважень та фінансових ресурсів, аби в кожному населеному пункті вирішувати основну частину місцевих справ та надавати мешканцям необхідні послуги. Ця влада є незалежною від влади державної в межах, визначених законом, і може здійснюватися мешканцями окремих населених пунктів безпосередньо (загальними зборами всіх мешканців цього населеного пункту або через місцеві референдуми), а також місцевими радами, що складаються з депутатів, які обираються і діють в інтересах усього населення.

Таке розуміння місцевого самоврядування знайшло своє втілення і в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні», де, зокрема, зазначається, що місцеве самоврядування – це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади – жителів села чи добровільного об’єднання в сільську громаду жителів декількох сіл, селищ, міста самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та Законів України (ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Отже, місцеве самоврядування – це політико-правовий інститут народовладдя, через який здійснюється управління місцевими справами в низових адміністративно-територіальних одиницях шляхом самоорганізації жителів певної території за згодою і за сприяння держави.

10.2. Принципи місцевого самоврядування

Принципи місцевого самоврядування – це вихідні засади, відповідно до яких здійснюється організація і функціонування місцевого самоврядування в Україні.

Принципи місцевого самоврядування встановлені Конституцією України, а їх деталізацію та конкретизацію здійснено в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст. 4). Принципи міського самоврядування охоплюють усі аспекти організації та функціонування місцевого самоврядування. За ступенем узагальнення їх можна поділити на дві групи: загальні (основні) та спеціальні принципи. За загальними принципами здійснюється і функціонує вся система місцевого самоврядування, спеціальні принципи притаманні лише окремим її сферам.

Згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», загальними принципами місцевого самоврядування є:

– народовладдя. Цей принцип закріплено у ст. 5 Конституції України, яка визначає, що носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ, що здійснює її безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування самостійно і виключно у своїх інтересах;

– законності в організації діяльності органів місцевого самоврядування. Це означає, що система місцевого самоврядування функціонує у відповідності із законодавством України. Принцип знаходить свій вияв у двох формах: 1) дотримання вимог законності в роботі територіальних, сільських, селищних, міських громад, їх представницьких та виконавчих органів; 2) забезпечення законності на територіях цих громад;

– гласності. Принцип ґрунтується на відкритому (публічному) характері діяльності органів місцевого самоврядування та інформування населення про свою діяльність. Робиться це за рахунок таких форм діяльності, як місцевий референдум, загальні збори громад, місцеві ініціативи, громадські слухання;

– колегіальності. Закономірність, яка виходить з такої організації й діяльності відповідного колективного органу, коли до його складу входить відповідне число осіб, вибраних персонально у встановленому законом порядку. Питання ж, які належать до компетенції колегіального органу, вирішуються більшістю голосів на засадах колективного, вільного та ділового обговорення, що передбачає рівні права і обов’язки;

– принцип поєднання місцевих і державних інтересів означає збіг державних і місцевих інтересів в Україні. Український народ є єдиним джерелом влади і здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади і місцевого самоврядування. Парламент, обраний народом України на законодавчому рівні, визначає систему функцій та повноважень, фінансування органів місцевого самоврядування. Через делеговані повноваження від виконавчої влади органи місцевого самоврядування здійснюють управління в різних сферах і галузях життєдіяльності населених пунктів. З іншого боку, лише територіальні сільські, селищні, міські громади, їх виконавчі органи з широким залученням громадських організацій можуть сприяти розбудові громадянського суспільства і правової держави, в якій найвищою цінністю буде людина, закон і справедливість;

– виборності в міському самоврядуванні. Принцип виходить з того, що органи місцевого самоврядування формуються шляхом виборів. За чинною Конституцією України, на основі загального, рівного і прямого виборчого права таємним голосуванням, терміном на чотири роки, обираються сільські, селищні, міські, районні в містах, районні та обласні ради і їх виконавчі органи;

– принцип державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування. Ґрунтується на тому, що місцеве самоврядування визнається і гарантується в Україні на рівні Основного Закону (ст. 7). Конституція України розглядає місцеве самоврядування як фундаментальну засаду устрою держави і суспільства. Державною гарантією місцевого самоврядування є, зокрема, участь держави у формуванні дохідної частини його бюджетів, компенсація в необхідних випадках витрат місцевого самоврядування (ст. 142 Конституції України). Органи місцевого самоврядування реалізують надані їм повноваження і, згідно з п. 2 ст. 7 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», «органи виконавчої влади, їх посадові особи не мають права втручатися в законну діяльність органів та посадових осіб місцевого самоврядування, а також вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до повноважень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, крім випадків, передбачених законом»;

– принцип судового захисту прав місцевого самоврядування. Згідно з Європейською Хартією про місцеве самоврядування, органи місцевого самоврядування повинні мати право на судовий захист для забезпечення вільного здійснення ними своїх повноважень і дотримання закріплених конституцією і законодавством країни принципів місцевого самоврядування. Право органів місцевого самоврядування на захист своїх прав у суді є, передусім, важливим правовим засобом забезпечення виконання тих рішень, які, відповідно до ст. 144 Конституції України, є обов’язковими на відповідній території, якщо вони прийняті в межах, визначених законом. Водночас органи місцевого самоврядування мають також право звертатися до суду з позовом про визнання недійсними актів державних органів, інших органів самоврядування, підприємств, організацій, установ, які обмежують їх повноваження.

До цього переліку можна також додати загальні конституційні принципи дотримання прав і свобод людини й громадянина та самостійності вирішення територіальною громадою питань місцевого значення.

Кожен із цих принципів, з одного боку, має самостійне значення, з другого – тісно взаємодіє з іншими принципами. Разом вони становлять єдину, цілісну систему принципів, які в сукупності визначають організацію та функціонування місцевого самоврядування.

10.3. Система місцевого самоврядування в Україні

Суть місцевого самоврядування як форми самоорганізації місцевого населення полягає в тому, що функціонально та організаційно воно є певною соціальною системою або тим організаційно-правовим механізмом, завдяки якому територіальні громади безпосередньо і через обрані ними органи здійснюють функції та повноваження місцевого самоврядування.

Згідно із Законом «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міста (ст. 2).

Інститути місцевої демократії (пряма та представницька демократія) забезпечують тісний зв’язок населення, територіальної громади в цілому з органами і посадовими особами місцевого самоврядування та гарантують вирішення всіх питань місцевого значення в інтересах територіальної громади.

Сукупність різних організаційних форм та інститутів місцевої демократії, через які здійснюються функції та повноваження місцевого самоврядування, утворює систему місцевого самоврядування.

Водночас слід зазначити, що в юридичній літературі поняття «система місцевого самоврядування» розглядається у двох значеннях – як система місцевого самоврядування взагалі і як система місцевого самоврядування конкретного села, селища, міста.

Згідно із Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст. 6), система місцевого самоврядування охоплює:

– територіальну громаду;

– сільську, селищну, міську раду;

– сільського, селищного, міського голову;

– виконавчі органи сільської, селищної, міської ради;

– районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст;

– органи самоорганізації населення.

Первинним суб’єктом та найпоширенішим елементом системи місцевого самоврядування є територіальна громада. Право територіальної громади на місцеве самоврядування забезпечується правом кожного громадянина України брати участь у місцевому самоврядуванні. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за ознакою належності до відповідних територіальних громад. При цьому будь-які обмеження цього права залежно від їх раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, терміну проживання на відповідній території, за мовними чи іншими ознаками забороняються.

Основними формами участі громадян у здійсненні місцевого самоврядування є:

– місцевий референдум;

– вибори депутатів відповідної місцевої ради та передбачених законом посадових осіб місцевого самоврядування (місцеві вибори);

– загальні збори (конференції) громадян за місцем проживання;

– колективні та індивідуальні звернення (петиції) до органів і посадових осіб міського самоврядування;

– громадські слухання;

– місцеві ініціативи;

– участь у роботі органів місцевого самоврядування та робота на виборних посадах міського самоврядування;

– інші, не заборонені законом, форми.

Територіальну громаду представляє Рада, яка здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування (ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування»). Радами, у свою чергу, створюються виконавчі органи, які є підконтрольними та підзвітними перед нею (ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Особливістю місцевого самоврядування є те, що органи місцевого самоврядування не входять до системи органів державної влади і виступають самостійним елементом системи місцевого самоврядування. Крім того, в системі місцевого самоврядування не діє принцип поділу влади, за яким побудована система центральних органів державної влади. Тому система місцевого самоврядування на рівні територіальних громад сіл, селищ, міст сама ухвалює відповідні рішення і сама, власними силами виконує їх. Особливістю місцевего самоврядування є і те, що повноваження його органів продовжуються як і на регіональному рівні, в особі районних, обласних рад, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, так і на мікрорівні, які представляють інтереси будинків, вулиць, кварталів, мікрорайонів, окремих сіл, що об’єднані з іншими населеними пунктами в одну адміністративно-територіальну одиницю – сільраду (Конституція України (ст. 140), Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» (статті 14, 26) та Закон України «Про органи самоорганізації населення» від 11 липня 2001 р.). Окрім того, самостійним елементом системи місцевого самоврядування є сільський, селищний, міський голова, який обирається територіальною громадою села, селища, міста і який очолює виконавчий орган ради та головує на її засіданнях.

Ще однією особливістю місцевого самоврядування є те, що в містах Києві і Севастополі виконавчі органи міської і районних в містах рад мають поєднувати функції виконавчого органу відповідної ради та функції місцевої державної адміністрації.

10.4. Конституційні основи місцевого самоврядування

Правові основи місцевого самоврядування в Україні регламентуються як нормами міжнародного, так і нормами національного права. Основним міжнародно-правовим документом для країн – членів Ради Європи з питань організації місцевого самоврядування є Європейська Хартія місцевого самоврядування, в якій закріплено, що держави, які підписали цю Хартію, є такими, що:

– по-перше, переконані в тому, що існування органів місцевого самоврядування, наділених реальними функціями, може забезпечити ефективне і близьке до громадянина управління;

– по-друге, розуміють, що з цього випливає необхідність існування органів місцевого самоврядування, які мають бути створені на демократичній основі, директивних органів і широкої автономії щодо своїх функцій, шляхів і засобів здійснення цих функцій, а також ресурсів, необхідних для їх виконання.

Таким чином на міжнародному рівні закладені правові основи функціонування місцевого самоврядування.

Основоположні конституційні засади місцевого самоврядування знайшли своє втілення в нормах Конституції України. Так, у ній:

– закріплено природу місцевого самоврядування і його похідний характер від народного суверенітету: «Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування» (ч. 1 ст. 5);

– конституційно регламентовано положення, стосовно якого в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (ст. 7);

– закріплено принцип законності реалізації функцій місцевого самоврядування, відповідно до якого органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19);

– закріплено вимогу щодо предмета законотворчості, відповідно до якої виключно законами України визначаються засади місцевого самоврядування (п. 15 ст. 92), а у відповідних законодавчих актах – відсилочну норму про законодавче забезпечення засад місцевого самоврядування. Особливості ж здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України;

– закріплено сфери функціонування територіальних громад села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування щодо:

а) управління майном, яке є в комунальній власності;

б) затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку і контролювання їх виконання;

в) затвердження бюджетів відповідних адміністративно-територіальних одиниць і проведення контролю за їх виконанням;

г) встановлення місцевих податків і зборів відповідно до закону;

д) забезпечення проведення місцевих референдумів та реалізації їх результатів тощо;

Нормами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначена система суб’єктів місцевого самоврядування, яка наділяється відповідним статусом та повноваженнями, зокрема:

а) встановлено, що первинним суб’єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста (ст. 6);

б) регламентовано, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їхніх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ст. 10);

в) визначено, що обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами (ст. 10);

г) закріплено, що представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами (ст. 10);

д) закріплена загальна та виключна компетенція сільських, селищних, міських рад (ст. 25, 26);

е) регламентовано повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, зокрема, у сфері соціально-економічного і культурного розвитку, планування та обліку (ст. 27); в галузі бюджету, фінансів і цін (ст. 28); у сфері управління комунальною власністю (ст. 29); у сфері освіти, охорони здоров’я, культури, фізкультури і спорту (ст. 32); у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища (ст. 33); у сфері соціального захисту населення (ст. 34); в галузі зовнішньоекономічної діяльності (ст. 35); в галузі оборонної роботи (ст. 36); щодо вирішення питань адміністративно-територіального устрою (ст. 37); щодо забезпечення законності, правопорядку, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян (ст. 38) тощо;

є) закріплено повноваження районних у містах рад та їх виконавчих органів (ст. 41);

ж) визначено повноваження сільського, селищного, міського голови (ст. 42);

з) регламентовано повноваження районних і обласних рад (ст. 43) тощо;

Закон «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 р. є «базовим» законом із питань організації та функціонування місцевого самоврядування. На його основі прийняті закони, в яких регламентуються окремі питання місцевого самоврядування, наприклад, «Про вибори депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про органи самоорганізації населення» тощо.

Нарівні з Конституцією і законами України, міжнародно-правовими документами важливими елементами правової основи місцевого самоврядування виступають нормативні акти місцевого самоврядування – рішення органів місцевого самоврядування та місцевих референдумів, які є обов’язковими для виконання на відповідній території.

10.5. Поняття та види функцій місцевого самоврядування

Під функціями місцевого самоврядування слід розуміти науково обґрунтовану систему напрямів діяльності місцевого самоврядування в особі його суб’єктів, які мають історичний ступінь розвитку, зумовлюються потребами суспільства, походять від факторів розвитку суспільства; відображають характер розвитку культури суспільства, пов’язані між собою й визначають управлінське призначення місцевого самоврядування як самоорганізації всього населення держави або його частини. Якщо до характеристики функцій місцевого самоврядування підійти з позицій їхнього загальнотеоретичного призначення, то відповідно і критерії для їх класифікації матимуть загальнотеоретичний характер.

Отже, функції місцевого самоврядування можна поділити на:

1. За сферами здійснення:

– правові – як напрями діяльності місцевого самоврядування в особі його суб’єктів, у сфері правотворчості, правозастосування, тлумачення норм права, правоохоронної діяльності тощо, результатом якої є отримання відповідних правових наслідків;

– політичні – як напрями діяльності місцевого самоврядування в особі його суб’єктів у сфері політичного управління суспільством та збалансування суспільних інтересів;

– економічні – як напрями діяльності місцевого самоврядування в особі його суб’єктів у сфері виробництва товарів, виконання робіт або надання послуг, а також товарообігу;

– соціальні – як напрями діяльності місцевого самоврядування в особі його суб’єктів у сфері забезпечення інтересів і потреб малозахищених верств населення та недопущення соціальних конфліктів у суспільстві;

– релігійні – як напрями діяльності місцевого самоврядування в особі його суб’єктів у сфері віросповідування та діяльності релігійних громад;

– культурні – як напрями діяльності місцевого самоврядування в особі його суб’єктів у сфері реалізації культурних потреб всього населення держави або його частини;

– екологічні – як напрями діяльності місцевого самоврядування в особі його суб’єктів у сфері природоохоронної діяльності.

2. Залежно від суб’єктів здійснення:

– такі, що їх реалізують територіальні громади;

– такі, що їх реалізують представницькі органи місцевого самоврядування;

– такі, що їх реалізують виконавчі органи місцевого самоврядування;

– такі, що їх реалізують посадові особи органів місцевого самоврядування.

3. За територіальним характером виконання:

– загальнонаціональні – коли напрями діяльності місцевого самоврядування пов’язані з інтересами всього населення або більшої його частини;

– регіональні – коли напрями діяльності місцевого самоврядування пов’язані з інтересами населення, котре проживає в межах певного регіону (області, району тощо);

– місцеві – коли напрями діяльності місцевого самоврядування пов’язані з інтересами населення, яке проживає в межах певного міста, селища або села;

– локальні – коли напрями діяльності місцевого самоврядування пов’язані з вирішенням питань корпоративного характеру.

4. Залежно від результатів реалізації:

– правотворчі, змістом яких є розробка та прийняття юридичних документів, що мають нормативно-правовий характер;

– правозастосовні, засновані на діяльності уповноважених суб’єктів щодо поширення норми права на конкретний життєвий випадок та конкретну життєву ситуацію, результатом чого є прийняття правозастосовного акта;

– правоохоронні, змістом яких є проведення комплексу заходів щодо протидії правопорушенням.

5. За характером взаємодії з державною владою:

– децентралізуючі – що націлені на недопущення концентрації влади органами державної влади у сфері управлінської діяльності;

– координаційні – що націлені на забезпечення співпраці з органами державної влади у сфері управлінської діяльності.

6. За часом здійснення:

– постійні – що властиві місцевому самоврядуванню протягом тривалого історичного періоду та безпосередньо випливають з сутності місцевого самоврядування;

– тимчасові – що націлені на вирішення надзвичайних завдань і здійснюються впродовж нетривалого періоду часу.

7. За територіальним поширенням:

– внутрішні – які спрямовані на вирішення завдань у межах адміністративно-територіальної одиниці, де функціонують органи місцевого самоврядування;

– зовнішні – які спрямовані на вирішення завдань за межами адміністративно-територіальної одиниці, де функціонують органи місцевого самоврядування, проте в межах території держави;

– міжнародні – які спрямовані на вирішення завдань на міжнародному рівні.

8. За соціальним призначенням:

– основні: загальні напрями діяльності місцевого самоврядування, що відображають соціальне призначення місцевого самоврядування та реалізуються в найважливіших для суспільства сферах;

– неосновні: напрями діяльності місцевого самоврядування, що мають чітко визначений зміст, реалізуються лише у визначеній сфері суспільних відносин.

Таким чином, підводячи підсумки проведеному дослідженню, слід констатувати, що функції місцевого самоврядування є самостійною юридичною категорією, мають багатоаспектний характер розуміння, відображають рівень розвитку суспільства та можуть бути класифіковані на окремі види.

10.6. Форми реалізації функцій місцевого самоврядування

Під формами реалізації функцій місцевого самоврядування слід розуміти певний порядок діяльності його суб’єктів, що забезпечують реалізацію цих функцій і мають відповідний результат у сфері управління життєдіяльністю територіальної громади. За критерієм відповідності форм реалізації функцій місцевого самоврядування правовим приписам можна виокремити правові, які являють собою особливий порядок здійснення юридично значимих дій суб’єктами місцевого самоврядування, закріплений нормами права і спрямований на виконання функцій місцевого самоврядування.

Слід зазначити, що формами реалізації функцій місцевого самоврядування можуть бути:

а) правотворча діяльність (муніципальна правотворчість), змістом якої є розробка, прийняття, зміна чи доповнення нормативно-правових актів;

б) правозастосовча діяльність, що передбачає прийняття індивідуальних правових актів, які націлені на конкретизацію норм загального характеру відповідно до конкретного життєвого випадку та конкретних суб’єктів;

в) правоохоронна діяльність, тобто сукупність дій, спрямованих на захист, охорону чи відновлення права. Метою є захист закріплених нормою суспільних відносин і відновлення прав та інтересів у разі спричинення їм шкоди як суб’єктами права, так і державою;

г) контрольно-наглядова діяльність, тобто сукупність дій, спрямованих на визначення рівня дотримання норм права всіма суб’єктами суспільних відносин. Метою є забезпечення дії нормативно-правових актів та контроль за відповідністю поведінки суб’єктів правовим приписам;

д) інтерпретаційна діяльність, тобто діяльність уповноважених суб’єктів з офіційного роз’яснення (тлумачення) тих приписів, які потребують уточнення;

е) установча діяльність як система юридично-значущих дій, спрямованих на створення органів місцевого самоврядування та визначення їх статусу;

Є також неправові форми реалізації функцій місцевого самоврядування, що являють собою фактичні дії, які забезпечують цю реалізацію, але не мають правового характеру і не породжують правових наслідків. Існують вони у трьох різновидах:

а) організаційно-господарська, змістом якої є сукупність оперативно-технічних дій з матеріального забезпечення процесу реалізації функцій держави (економічне обґрунтування функцій, статистичне забезпечення, бухгалтерський облік);

б) організаційно-регламентаційна, що передбачає здійснення організації роботи з вирішення конкретно-політичних завдань та організаційного забезпечення функціонування різноманітних ланок місцевого самоврядування (кадрове забезпечення, документоведення, комп’ютеризація, створення банку даних);

в) організаційно-ідеологічна, тобто виховна діяльність, пов’язана з формуванням ставлення громадян до національної діяльності держави, роз’яснення діючих норм та навчання.

10.7. Гарантії місцевого самоврядування

Здійснення місцевого самоврядування в Україні забезпечує система гарантій, тобто сукупність умов та засобів, які сприяють реалізації і захисту прав місцевого самоврядування.

Гарантії місцевого самоврядування поділяються на загальні та спеціальні, або юридичні.

До загальних гарантій місцевого самоврядування належать економічні, політичні, духовно-культурні засади суспільства і держави, які створюють реальні можливості для стимулювання, розвитку та виконання завдань і функцій місцевого самоврядування.

Економічною гарантією виступає закріплена Конституцією України економічна система суспільства, в основі якої лежить принцип свободи економічної діяльності, рівноправності всіх форм власності, рівного правового захисту державної та комунальної власності.

До політичних гарантій належить закріплений у Конституції України принцип гарантування місцевого самоврядування, принцип народовладдя, розмежування компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, до духовно-культурних – підтримка державою та органами місцевого самоврядування історичних, національних і культурних традицій.

Спеціальні, або юридичні, гарантії – це правові засоби забезпечення функціонування системи місцевого самоврядування, ефективної реалізації прав місцевого самоврядування, закріплення юридичних можливостей охорони та захисту прав місцевого самоврядування. З-поміж спеціальних гарантій виокремлюють: гарантії, що забезпечують правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність місцевого самоврядування; державний захист прав місцевого самоврядування; захист юридичної сили правових актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування; судовий захист прав місцевого самоврядування.

Найважливіші правові гарантії місцевого самоврядування дістали закріплення в Конституції України та Законі «Про місцеве самоврядування в Україні»:

– положення Конституції України про те, що органи місцевого самоврядування не входять до єдиної системи органів державної влади (ст. 5);

– віднесення питань обрання органів місцевого самоврядування, обрання чи призначення посадових осіб місцевого самоврядування до повноважень місцевого самоврядування, встановлене Законом «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст. 71); заборона органам виконавчої влади та їх посадовим особам втручатися в законну діяльність органів та посадових осіб місцевого самоврядування, а також вирішувати питання, віднесені Конституцією та законами України до повноважень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, крім випадків виконання делегованих їм радами повноважень, та в інших випадках, передбачених законом;

– встановлена Законом «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст. 21) заборона обмежувати права територіальних громад на місцеве самоврядування за винятком застосувань в умовах воєнного чи надзвичайного стану;

– встановлення Конституцією України (ст. 142) матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування; положення Конституції України щодо захисту законом права комунальної власності на рівних умовах з правами власності інших суб’єктів (ст. 13); закріплення обов’язків держави фінансувати здійснення окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих органам місцевого самоврядування (ст. 143 Конституції України), та компенсувати витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади і попередньо не забезпечені відповідними фінансовими ресурсами (ст. 67 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні»); передбачена Законом «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст. 61) заборона втручання державних органів у процес складання, затвердження і виконання місцевих бюджетів, за винятком випадків, передбачених законом; передбачений Законом «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст. 62) обов’язок держави фінансово підтримувати місцеве самоврядування, брати участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснювати контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком, гарантувати органам місцевого самоврядування дохідну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб; передбачені Конституцією України обов’язковість до виконання на відповідній території актів органів місцевого самоврядування (ст. 144) та судовий порядок захисту права місцевого самоврядування (ст. 145); передбачене Законом «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст. 71) право органів та посадових осіб місцевого самоврядування звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування; встановлена Законом «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст. 72) підзвітність і підконтрольність місцевих державних адміністрацій районним, обласним радам; передбачена Законом «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст. 75) відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування перед територіальними громадами.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Визначте поняття та особливості місцевого самоврядування.

2. Визначте поняття місцевого самоврядування як об’єкту конституційно-правового регулювання.

3. Назвіть загальні та спеціальні принципи місцевого самоврядування.

4. Визначте суть місцевого самоврядування як форми самоорганізації місцевого населення.

5. Назвіть основні форми участі громадян у здійсненні місцевого самоврядування.

6. Форми реалізації функцій місцевого самоврядування: поняття та види.

7. Проаналізуйте чинне законодавство про місцеве самоврядування в Україні.

8. Визначте систему місцевого самоврядування в Україні та охарактеризуйте її основні складові елементи.

9. Вкажіть і класифікуйте функції органів місцевого самоврядування в Україні.

10. Що слід розуміти під гарантіями місцевого самоврядування в Україні?

11. Назвіть загальні та спеціальні (юридичні) гарантії місцевого самоврядування.

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

виборча система

віросповідання

громадська організація

громадянство

Кабінет Міністрів України

конституційна свобода

конституційне право

конституційний обов’язок

Конституційний Суд України

мандат депутатський

міжнародні стандарти

міністерство

місцеві держадміністрації

народний депутат України

омбудсман

орган державної влади

парламент

поділ влади

політична партія

Президент України

принцип громадянства

Рахункова палата

РНБОУ

сесія

судова влада

Розділ ІІІ

ОКРЕМІ ГАЛУЗІ ПРАВА

Глава 11

ОСНОВИ ТРУДОВОГО ПРАВА

11.1. Трудове право як самостійна галузь права

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожний має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадяни реалізують конституційне право на працю в першу чергу за допомогою норм трудового права. Трудове право – одна з провідних галузей вітчизняного права, яка регулює відносини, що виникають у процесі праці. Разом з тим, проявів праці дуже багато, і окремі елементи відносин, пов’язаних з використанням праці, регулюються не тільки трудовим, а й цивільним, господарським, аграрним, адміністративним, кримінально-виконавчим правом, правом соціального забезпечення та іншими галузями. Наприклад, у сфері, що регулюється цивільним правом, робота може виконуватися за договорами підряду; у Господарському кодексі встановлено обов’язок укладати колективний договір на кожному підприємстві; в адміністративному законодавстві існує стягнення у вигляді виправних робіт; Кримінальним кодексом встановлено такі покарання, як громадські та виправні роботи; обов’язок працювати є елементом режиму відбування покарання у вигляді позбавлення волі за кримінально-виправним законодавством.

Але трудове право відрізняється від інших галузей тим, що охоплює регулюванням увесь комплекс відносин, які виникають під час використання найманої праці. Характерними ознаками такої праці є те, що вона має суспільну форму, є вільною (непримусовою), найманою (несамостійною), організованою, відплатною, особистою.

Норми трудового законодавства поширюються тільки на працю, яка має суспільну форму, тобто коли виникають суспільні відносини, що потребують правового регулювання. Не регулюється трудовим правом, наприклад, праця у власному домогосподарстві, праця «на себе».

Трудове право регулює відносини, що виникають з вільної, договірної праці, коли є вільне волевиявлення, відсутній примус у будь-якому вигляді, включаючи обов’язки військової служби. Трудове законодавство не поширюється на примусову працю; примус до праці у трудових відносинах не дозволяється, тому забороняється залучення працівника до роботи, яку він вільно не обирає або на яку вільно не погоджується.

Наймана праця здійснюється особою, яка не працює самостійно як підприємець або не є власником майна підприємства. Трудове законодавство діє там, де є відносини між роботодавцем та найманою особою, яка застосовує свої здібності до праці для виконання завдань організаторів праці.

Організована праця означає те, що трудове право регулює сам процес праці, а її проявами є існування відносин влади-підпорядкування у процесі праці; встановлення внутрішнього трудового розпорядку; розподіл функцій між працюючими; виконання працівником роботи за певною професією, спеціальністю, кваліфікацією або посадою; нормування праці та багато інших елементів.

Оплата праці здійснюється на основі державного та договірного регулювання, а конкретний розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства (ст. 1 Закону «Про оплату праці» від 24 березня 1995 р.).

Особистий характер праці заснований на тому, що працю неможливо відділити від її носія – працівника, який включається до складу колективу підприємства, установи, організації, повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручити її іншій особі. Частково правовому регулюванню підлягають міжособисті відносини в трудовому колективі, і правилами внутрішнього трудового розпорядку встановлено обов’язок працівників поводитися гідно, утримуватися від дій, що перешкоджають іншим працівникам виконувати їх трудові обов’язки, додержувати правил співжиття. Норми трудового права через централізоване та локальне регулювання передбачають забезпечення працівникам безпечних та нешкідливих умов праці, соціально-побутових умов.

Самостійність трудового права проявляється в тому, що воно має свій предмет, специфічний метод правового регулювання та велику кодифіковану нормативну базу.

Предмет трудового права становлять трудові відносини, а також інші суспільні відносини, що тісно пов’язані з трудовими. Трудові відносини посідають центральне місце в системі відносин, що становлять предмет трудового права. Будучи врегульованими нормами трудового права, вони набувають характер правовідносин.

Трудове правовідношення – це двосторонній правовий зв’язок між працівником та роботодавцем, зміст якого полягає в сукупності суб’єктивних прав та юридичних обов’язків по виконанню працівником за винагороду роботи за певною професією, спеціальністю, кваліфікацією або посадою з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а з боку роботодавця – у забезпеченні належних умов праці та її оплаті.

Правові відносини, тісно пов’язані з трудовими, поділяються на такі, що передують трудовим за часом (наприклад, відносини з працевлаштування), існують водночас з трудовими (наприклад, відносини із забезпечення належних соціально-побутових умов на виробництві) та слідують за трудовими (наприклад, відносини з розгляду трудових спорів про поновлення на роботі).

До предмета трудового права входять також: а) організаційно-трудові відносини із забезпечення соціально-побутових умов на виробництві, що виникають між трудовими колективами та власниками підприємств і регулюються колективними договорами; б) відносини із забезпечення соціально-економічних умов в регіоні, галузі, державі в цілому, суб’єктами яких є соціальні партнери – об’єднання профспілок або інших представницьких організацій трудящих, об’єднання роботодавців та органи державної влади і місцевого самоврядування і які регулюються угодами із соціально-економічних питань на регіональному, галузевому та державному рівнях.

Універсальним юридичним фактом, на підставі якого виникають трудові правовідносини, є трудовий договір. Але за часом ці два акти – укладення трудового договору та виникнення трудового правовідношення, як правило, не збігаються, тому що права та обов’язки за трудовим правовідношенням виникають лише з початком роботи. Винятком із цього правила є випадок фактичного допуску до роботи, коли трудовий договір формально не укладався, а працівник став до роботи з відома особи, якій належить право прийняття на роботу.

Для того щоб бути суб’єктами трудових правовідносин, фізичні особи мають володіти правосуб’єктністю. На відміну від цивільного права, де правоздатність виникає з народженням, а дієздатність – з досягненням певного віку, в трудовому праві правоздатність і дієздатність нерозривні в часі. Фактично всі права та обов’язки у трудовому правовідношенні виникають та реалізуються з початку виконання роботи. Так, право працівника на заробітну плату, на належні умови праці, обов’язок підкорятися внутрішньому трудовому розпорядку не можуть існувати без фактичного виконання роботи. У свою чергу, до початку роботи у роботодавця не виникнуть право вимагати виконання роботи та обов’язок оплачувати працю.

Метод трудового права характеризується поєднанням імперативних та диспозитивних засад у регулюванні трудових та інших відносин, що становлять предмет цієї галузі.

Імперативне регулювання поширюється на більшість відносин у сфері праці, покликане забезпечити гарантії трудових прав; обмеження часу роботи; охорону праці; надання пільг окремим категоріям працівників та врегулювати інші важливі питання. Договірне регулювання спрямоване на реалізацію законних інтересів суб’єктів соціально-трудових відносин, вирішення конкретних проблем, що стосуються сторін, забезпечується можливостями сторін і поділяється на індивідуально-договірне (через трудові договори, контракти); колективно-договірне (через колективні договори) та соціальне партнерство (через угоди із соціально-економічних питань на регіональному, галузевому та державному рівнях). Особливості методу правового регулювання у трудовому праві знаходять свій вияв і в участі самих суб’єктів соціально-трудових відносин (працівників, їх представників) у прийнятті локальних нормативних актів (колективного договору, правил внутрішнього трудового розпорядку, положень про оплату праці та ін.).

11.2. Джерела трудового права

Нормативну базу трудового права становлять різноманітні нормативні акти:

– Конституція України (статті 3, 8, 21, 22, 23, 24, 36, 43, 44, 45, 46, 55, 57, 60, 61 та ін.);

– міжнародні договори України, укладені і належним чином ратифіковані (наприклад, Міжнародний пакт про економічні, соціальні та культурні права від 19 грудня 1966 р.; конвенції Міжнародної організації праці (Конвенція № 29 про примусову чи обов’язкову працю 1930 р., Конвенція № 158 про припинення трудових відносин 1982 р. та ін.);

– Кодекс законів про працю (далі – КЗпП) від 10 грудня 1971 р. та інші закони України (наприклад, «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 р., «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 р., «Про оплату праці від 24 березня 1995 р., «Про відпустки» від 15 листопада 1996 р., «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» від 3 березня 1998 р., «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 р. та ін.); «Про соціальний діалог» від 23 грудня 2010 р.; «Про зайнятість населення» від 5 липня 2012 р.).

– постанови Верховної Ради України (наприклад, «Про затвердження Дисциплінарного статуту прокуратури України» від 6 листопада 1991 р.);

– укази Президента України (наприклад, «Про утворення Національної служби посередництва і примирення» від 17 листопада 1998 р.; «Про Національну тристоронню соціально-економічну раду» від 2 квітня 2011 р.);

– постанови Кабінету Міністрів (наприклад, «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 3 квітня 1993 р.);

– акти центральних органів виконавчої влади (наказ Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах, організаціях»);

– акти соціального партнерства («Генеральна угода про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010 – 2012 роки» від 9 листопада 2010 р.; «Галузева угода між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2011 – 2015 роки» від 1 березня 2010 р. та ін.);

– локальні нормативні акти (правила внутрішнього трудового розпорядку, колективні договори, що приймаються або затверджуються на підприємствах, в установах, організаціях).

11.3. Трудовий договір

Трудовий договір – це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов’язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов’язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП).

Оскільки трудовий договір є результатом вільного волевиявлення працівника і роботодавця, без взаємної волі сторін трудовий договір укласти не можна.

Під змістом трудового договору розуміють умови, що їх виробляють сторони або вони встановлені законодавством і на яких сторони погоджуються укласти трудовий договір. Умови, що виробляються сторонами договору, поділяються на необхідні (обов’язкові) і факультативні (додаткові).

Необхідними є умови, без яких трудовий договір не можна вважати укладеним. До них належать домовленості про місце роботи, трудову функцію (зобов’язання виконувати роботу за певною спеціальністю, кваліфікацією, посадою), оплату праці. Факультативними можуть бути умови про випробування при прийнятті на роботу, про неповний робочий час, про суміщення професій, про забезпечення працівникові додаткових соціально-побутових умов (надання житла, транспорту і т. ін.). Відсутність угоди за факультативними умовами не виключає можливості укладення трудового договору.

У частині 3 ст. 21 КЗпП зазначено, що особливою формою трудового договору є контракт, у якому строк його дії, права, обов’язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення й організація праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Контракт відрізняється від звичайної форми трудового договору тим, що: по-перше, укладається тільки у випадках, прямо встановлених законами (наприклад, статті 30, 39, 40 Закону «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 р.; ст. 23 Закону «Про фізичну культуру і спорт» від 24 грудня 1993 р.; ст. 5 Закону «Про телебачення і радіомовлення» від 21 грудня 1993 р.; ст. 16. Закону «Про зв’язок» від 16 травня 1995 р.; ст. 15 Закону «Про залізничний транспорт» від 4 липня 1996 р.); по-друге, тільки з тими категоріями працівників, які зазначені в законах; по-третє, укладається виключно у письмовій формі; по-четверте, укладається тільки на визначений строк; по-п’яте, може містити конкретні показники, які має забезпечити працівник, а також зобов’язання роботодавця щодо створення додаткових умов працівникові, покликаних стимулювати високопродуктивну працю; по-шосте, може містити додаткові умови матеріальної відповідальності й припинення трудових правовідносин.

Стаття 22 КЗпП України забороняє необґрунтовану відмову в прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України, не допускається будь-яке пряме або непряме обмеження прав або встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні чи припиненні трудового договору залежно від походження, соціального й майнового стану, расової і національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці або іншому об’єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Вимоги до віку, рівня освіти, стану здоров’я працівника можуть установлюватися законодавством України.

Необґрунтованою слід вважати відмову у прийнятті на роботу без пояснення причин, або з посиланням на підстави, не передбачені законодавством, або яка пов’язується з причинами, забороненими законодавством (наприклад, вагітність жінки, що поступає на роботу). З іншого боку, обґрунтованою буде відмова, пов’язана: з відсутністю вакансій; з відсутністю у претендента необхідних професійних (у деяких випадках – фізичних та інших) якостей; з прямими обмеженнями, встановленими законодавством (наприклад, заборона суддям, атестованим працівникам прокуратури, народним депутатам виконувати іншу оплачувану роботу).

При прийнятті на роботу роботодавець зобов’язаний зажадати від особи, яка поступає на роботу, надання трудової книжки, оформленої належним чином, паспорта, а від звільнених із військової служби – військового білету.

Прийняття на роботу без зазначених документів не допускається. Якщо для роботи необхідні спеціальні знання, роботодавець вправі вимагати диплом або інший документ про освіту, професійну підготовку. Забороняється вимагати відомості про їх партійну і національну приналежність, походження, а також документи, подання яких не передбачено законодавством (ст. 25 КЗпП).

Укладати трудовий договір можуть особи, які досягли 16 років (за згодою одного із батьків або особи, що його замінює, – 15 років). Для підготовки молоді до продуктивної праці допускається прийняття на роботу учнів загальноосвітніх шкіл, професійно-технічних і середніх спеціальних навчальних закладів для виконання легкої роботи (що не завдає шкоди здоров’ю і не порушує процес навчаня) у вільний від навчання час по досягненні ними 14-річного віку за згодою одного з батьків або особи, що їх замінює (ст. 188 КЗпП).

Відповідно до ст. 25-1 КЗпП, роботодавець вправі вводити обмеження на сумісну роботу на одному підприємстві, в установі, організації осіб, що є близькими родичами або свояками (батьки, подружжя, брати, сестри, діти, а також батьки, брати, сестри і діти подружжя), якщо у зв’язку з виконанням трудових обов’язків вони безпосередньо підпорядковані або підконтрольні один одному. На підприємствах, в установах, організаціях державної форми власності порядок введення таких обмежень встановлюється законодавством.

Трудові договори укладаються на різні строки: на невизначений, на встановлений за погодженням сторін, на час виконання певної роботи. Різновидами строкових трудових договорів є договори на виконання тимчасової і сезонної роботи. Тимчасові працівники – ті, хто уклав трудовий договір на строк до двох місяців (до чотирьох місяців – для заміщення тимчасово відсутнього працівника, за яким зберігається місце роботи). Сезонними вважаються працівники, прийняті на роботи, що через природні і кліматичні умови виконуються не цілий рік, а протягом визначеного періоду (сезону), який не перевищує шести місяців. Перелік сезонних робіт визначає Кабінет Міністрів України.

Трудові договори на певний строк укладаються у випадках, якщо трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру майбутньої роботи, умов її виконання або інтересів працівника, і в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ст. 23 КЗпП).

Укладення трудового договору оформляється наказом або розпорядженням роботодавця, який оголошується працівникові під розписку.

До початку роботи за укладеним трудовим договором роботодавець зобов’язаний: 1) роз’яснити працівникові його права і обов’язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих виробничих факторів, можливі наслідки їх впливу на здоров’я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку і колективним договором, 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони (ст. 29 КЗпП).

Переведення, переміщення, зміни істотних умов праці

Працівник зобов’язаний виконувати трудову функцію, обумовлену при укладенні трудового договору. Роботодавець не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (ст. 31 КЗпП).

Але в процесі діяльності підприємств, установ, організацій можливі події, які зумовлюють зміни в правовому статусі працівників. Вони можуть відбуватися у формі переведення, переміщення і зміни суттєвих умов праці.

Переведення – це доручення працівникові роботи, що не відповідає професії, спеціальності, кваліфікації, посаді, обумовленій при укладенні трудового договору, з вивільненням від встановленої угодою сторін роботи.

Переведення можна поділяти: а) за часом – на постійні та тимчасові; б) залежно від місцевості – на переведення на тому ж підприємстві; на інше підприємство в тій же місцевості або в структурний підрозділ підприємства, що розташоване в іншій місцевості (або на інше підприємство в іншій місцевості); в) залежно від ініціативи – на переведення з ініціативи працівника, з ініціативи роботодавця.

Переведення працівника на іншу постійну роботу можливе тільки за його згоди. Тимчасове переведення на іншу роботу теж вимагає згоди працівника, за винятком підстав, передбачених ст. 33 КЗпП – для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, що ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей. Переведення на цих підставах строком до одного місяця можна здійснювати на роботу, яка не протипоказана працівникові за станом здоров’я, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою.

Стаття 34 КЗпП регламентує тимчасове переведення на іншу роботу в разі простою. Простій – це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Від переведення працівника на іншу роботу слід відрізняти переміщення – доручення працівникові роботи на іншому робочому місці на тому ж підприємстві, в установі, організації або в іншому структурному підрозділі підприємства в тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті в межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором (ч. 2 ст. 32 КЗпП).

Переміщення не потребує згоди працівника, воно здійснюється, як правило, в інтересах виробництва. Разом з тим, судова практика виробила правило, згідно з яким невмотивоване переміщення не допускається.

Зміна істотних умов праці (систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та ін.) допускається у зв’язку зі змінами в організації виробництва та праці за умови, якщо працівник був повідомлений про це за два місяці (ч. 3 ст. 32 КЗпП). Працівник може не погодитися з такими змінами, і, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, то трудовий договір з ним припиняється за п. 6 ст. 36 КЗпП.

Припинення трудового договору

У законодавстві про працю для визначення підстав припинення трудових відносин вживається декілька термінів: «припинення трудового договору, «розірвання трудового договору», «звільнення працівника».

Припинення трудового договору є родовим поняттям для всіх підстав і означає припинення трудових правовідносин незалежно від того, за чиєї ініціативи або з яких підстав вони припиняються. Термін «розірвання трудового договору» свідчить про ініціативу працівника (статті 38, 39 КЗпП), роботодавця (статті 28, 40, 41 КЗпП), профспілкового органу (ст. 45 КЗпП), батьків неповнолітнього працівника (ст. 199 КЗпП).

Основні підстави припинення трудового договору встановлені у ст. 36 КЗпП.

Відповідно до п. 1 ст. 36, підставою припинення трудового договору є угода його сторін. Сторони мають дійти згоди з таких моментів: а) з приводу самого факту припинення трудових відносин; б) припинення трудових відносин відбудеться не з ініціативи працівника, і в наказі про звільнення та в його трудовій книжці буде посилання не на ст. 38 або на ст. 39, а на п. 1 ст. 36 КЗпП; в) з приводу дати припинення відносин. На відміну від розірвання трудового договору з власної ініціативи, коли працівник до закінчення строку попередження про звільнення може відізвати свою заяву, відмова від припинення трудових відносин за п. 1 ст. 36 КЗпП може відбутися тільки за погодженням сторін.

Закінчення строку (п. 2 ст. 36) може бути підставою припинення тільки тих трудових договорів, які укладено на певний строк відповідно до п. 2 та п. 3 ст. 23 КЗпП. Якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично продовжуються і жодна зі сторін не вимагала його припинення, то вважається, що дія трудового договору продовжується на невизначений строк.

Призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п. 3 ст. 36) теж є підставою припинення трудового договору.

У п. 4. ст. 36 містяться декілька підстав розірвання трудового договору: з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. 40, 41) або з ініціативи профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст. 45).

Для переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або для переходу на виборну посаду (п. 5 ст. 36) необхідні не тільки факт запрошення працівника для роботи на іншому підприємстві або обрання його на виборну посаду, але й згода роботодавця на звільнення саме за п. 5 у зв’язку з переведенням.

Відмова працівника від переведення на іншу роботу в іншу місцевість разом із підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв’язку зі зміною істотних умов праці (п. 6 ст. 36).

У п. 7 ст. 36 передбачені такі визначені у вироку суду покарання, які виключають продовження працівником роботи (позбавлення волі, виправні роботи не за місцем роботи та інші).

Крім того, трудовий договір з працівником може бути припинено у зв’язку з набранням законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення (п. 7^1 ст. 36).

Контрактами, укладеними відповідно до законів України, можуть передбачатися додаткові, порівняно із законодавством, підстави, розірвання трудового договору за п. 8 ст. 36 КЗпП.

Підстави припинення трудових правовідносин встановлені також у ст. 28 (звільнення працівника за результатами випробування, яким виявлено його невідповідність роботі); ст. 199 КЗпП (розірвання трудового договору з неповнолітнім на вимогу його батьків, усиновителів і піклувальників).

Відповідно до ст. 7 КЗпП законодавством, що регулює працю осіб, які працюють в особливих умовах, можуть встановлюватись додаткові підстави припинення трудових відносин.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника

Трудовим законодавством послідовно реалізується принцип свободи праці та заборони примусової праці. Тому розірвання з ініціативи працівника трудового договору, укладеного на невизначений строк, не може обмежуватись будь-якими обставинами. Працівникові достатньо попередити про це власника підприємства (або уповноважений ним орган) письмово за два тижні (ст. 38 КЗпП).

Власник не має права вимагати від працівника посилання на причину розірвання трудового договору. Але при наявності у працівника поважних причин, що зумовлюють неможливість продовження роботи, власник зобов’язаний розірвати трудовий договір в строк, про який просить працівник. Такими причинами є: переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу, неможливість проживання в даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею 14-річного віку або за дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом родини відповідно до медичного висновку або за інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник (ч. 1 ст. 38 КЗпП).

Після закінчення двох тижнів із дня попередження про розірвання трудового договору працівник вправі залишити роботу, а роботодавець зобов’язаний видати йому трудову книжку і провести розрахунок.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП працівник, попередивши власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення терміну попередження відкликати свою заяву. У такому випадку договір із працівником не розривається, крім випадків, коли на його місце запрошений інший працівник, якому відповідно до закону не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (наприклад, працівникам, запрошеним на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації; молодим спеціалістам, що закінчили вищі навчальні заклади і в установленому порядку направленим на роботу на дане підприємство, в установу, організацію; запрошеним вагітним жінкам; жінкам, що мають дітей у віці до трьох років або дитину-інваліда, а самотнім матерям – при наявності дитини віком до 14 років).

Працівник також має право розірвати трудовий договір у строк, який він сам визначає, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (ч. 3 ст. 38 КЗпП).

Для розірвання строкового трудового договору (пункти 2 і 3 ст. 23 КЗпП) у працівника повинні бути поважні причини. До них належать як причини, зазначені у ст. 38 КЗпП, так і вказані у ст. 39 КЗпП: його хвороба або інвалідність, які перешкоджають виконанню роботи за договором; порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору.

Розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця

Однією з дуже важливих гарантій права на працю є те, що трудовим законодавством встановлений вичерпний перелік підстав звільнення працівників з ініціативи роботодавця.

Більшість загальних підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця закріплено у статтях 40 та 41 КЗпП. Спеціальні законодавчі акти, а також статути про дисципліну, що діють в окремих галузях економіки або відомствах України, можуть містити додаткові підстави розірвання трудового договору.

У частині 1 ст. 40 КЗпП встановлено випадки, коли роботодавець може розірвати трудовий договір (як строковий до закінчення його дії, так і укладений на невизначений строк), а саме:

1) зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП).

Рішення про реорганізацію або ліквідацію підприємств, установ, організацій приймає власник (щодо заснованих на загальнодержавній формі власності – міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади відповідно до повноважень). Скорочення чисельності або штату працівників провадиться за рішенням власника або уповноваженого ним органу. Оскільки скорочення чисельності або штату працівників є одним із заходів, спрямованих на поліпшення роботи підприємства, установи, організації, а також на укомплектування їх найбільш кваліфікованими працівниками, законодавством встановлено переважне право на залишення на роботі працівників із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч. 1 ст. 42 КЗпП). За однакових вказаних якостей працівників перевага надається: сімейним – при наявності двох і більше утриманців; особам, у сім’ї яких немає інших працівників із самостійним заробітком; працівникам із тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України протягом п’яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, – протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Цей перелік не є вичерпним, і в законодавчих актах можуть встановлюватись додаткові обставини, за яких встановлюється перевага при скороченні, або особи, яким надається така перевага. Наприклад, у ст. 20 Закону України від 28 лютого 1991 р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в результаті Чорнобильської катастрофи» такою категорією названі особи, які постраждалі в результаті Чорнобильської катастрофи.

Про майбутнє вивільнення працівник персонально попереджається не пізніше ніж за два місяці. Водночас повинно бути доведене до відома органів із працевлаштування про майбутнє звільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації і розміру оплати праці.

Працівникам, вивільнюваним за цією підставою, якщо вони зареєстровані в службі зайнятості як особи, що шукають роботу, не пізніше, ніж за десять календарних днів до закінчення тримісячного строку, гарантуються:

а) статус безробітного, якщо після закінчення семи днів відповідна робота не була запропонована;

б) право на одержання допомоги з безробіття в розмірі 75 % середньої заробітної плати за попереднім місцем роботи протягом наступних трьох місяців і в розмірі 50 % протягом наступних шести місяців, але не більше середньої заробітної плати, що склалася в народному господарстві відповідної галузі, і не нижче встановленої законодавством мінімальної заробітної плати;

в) збереження на новому місці роботи на весь період професійного перенавчання з відривом від виробництва середньої заробітної плати за попереднім місцем роботи;

г) право дострокового виходу на пенсію для осіб пенсійного віку (за півтора року до встановленого законодавством строку, якщо є зазначений у законодавстві про пенсійне забезпечення необхідний загальний трудовий стаж, у тому числі на пільгових умовах);

2) невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров’я, які перешкоджають продовженню даної роботи; скасування допуску до державної таємниці (п. 2 ст. 40).

Ці підстави для звільнення не залежать від поведінки працівника і не можуть бути поставлені йому у провину. Звільнення можливе лише в тому разі, коли працівник не може виконувати належним чином доручену роботу чи її виконання протипоказане йому за станом здоров’я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує.

Якщо роботодавець, порушуючи встановлені правила, прийняв на роботу, що вимагає певної кваліфікації, працівника, який не має належної освіти, то в подальшому він не вправі звільнити працівника з цієї причини.

Недостатня кваліфікація працівника може бути підставою для його звільнення лише в тих випадках, коли вона підтверджена у встановленому порядку (наприклад, висновком кваліфікаційної комісії).

Неналежне виконання працівником трудових обов’язків, пов’язане не з недостатньою кваліфікацією, а з порушенням технологічної дисципліни, може бути підставою звільнення не за п. 2, а за п. 3 ст. 40 КЗпП за систематичне порушення трудової дисципліни.

Розірвання трудового договору внаслідок невідповідності працівника виконуваній роботі може мати місце лише при стійкому зниженні працездатності і за умови, що такий стан працівника перешкоджає належному виконанню трудових обов’язків. Тому сама по собі наявність у працівника інвалідності будь-якої групи ще не дає підстав власнику звільняти працівника за п. 2 ст. 40. Інваліди навіть першої групи можуть виконувати роботу, що відповідає стану їх працездатності.

Тривала часткова втрата працездатності у зв’язку з погіршенням здоров’я може бути підставою звільнення працівника не за п. 2 ст. 40 КЗпП, а за п. 5 ст. 40, і тільки у випадку, коли працівник не з’являвся на роботу з цієї причини більше ніж чотири місяці підряд.

Звільнення у зв’язку зі станом здоров’я, що перешкоджає виконанню роботи, можливе лише після відповідного медичного висновку, який надає лікувально-консультаційна комісія (для інвалідів – медико-соціальна експертна комісія).

Порядок скасування допуску до державної таємниці встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 26 Закону «Про державну таємницю» від 21 січня 1994 р.);

3) систематичне невиконання працівником без поважних причин обов’язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (п. 3 ст. 40).

Такими, що систематично порушують трудову дисципліну, вважаються працівники, які мають дисциплінарне або громадське стягнення за порушення трудової дисципліни і порушили її знову. При цьому враховуються заходи дисциплінарного стягнення, що встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (відповідно до ст. 151 КЗпП дисциплінарне стягнення діє протягом року);

4) прогул (у тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п. 4 ст. 40).

Офіційне визначення поняття прогулу закріплене в п. 25 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку від 20 липня 1984 р.: прогулом вважається неявка на роботу без поважних причин протягом усього робочого дня. Так само прогульниками визнаються працівники, які були відсутні на роботі без поважних причин більше трьох годин підряд або сумарно протягом робочого дня.

Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови № 9 від 6 листопада 1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» висловив думку, що прогулом слід вважати відсутність працівника без поважних причин на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин (безперервно або сумарно) протягом робочого дня.

У нормативних актах немає визначення причин, які слід вважати поважними в разі відсутності на роботі. Такі поняття у трудовому праві заведено вважати оціночними, коли і роботодавець при звільненні, і суд при розгляді трудового спору мають з урахуванням обставин оцінити ці причини та зробити висновок щодо їх поважності.

Не може вважатися прогулом невихід працівника на роботу у зв’язку з незаконним переведенням.

Для звільнення за п. 4 достатньо одного факту прогулу або відсутності на роботі більш трьох годин протягом робочого дня без поважних причин;

5) нез’явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв’язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності (п. 5 ст. 40).

Звільнити працівника за цією підставою можливо лише в тому випадку, якщо працездатність продовжувалася більше 4 місяців безперервно, а тому підсумовувати окремі періоди відсутності через хворобу не можна. Звільнити працюючого можна тільки в період непрацездатності;

6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу (п. 6 ст. 40).

Поновлення на роботі означає не просто повернення до роботи працівника, за яким, відповідно до законодавства, зберігається місце роботи (народні депутати; військовослужбовці строкової служби, звільнені протягом трьох місяців з дня призову за станом здоров’я, та ін.). На цій підставі працівники можуть бути звільнені у випадках: якщо на роботі поновлено органами з розгляду трудових спорів незаконно звільненого працівника; якщо працівнику, звільненому з роботи (посади) у зв’язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, надається попередня робота (посада);

7) поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп’яніння (п. 7 ст. 40).

Поява на роботі означає, що працівник перебував у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп’яніння на місці роботи (підприємство, установа, організація) в будь-який час протягом робочого дня (зміни). Для працівників з ненормованим робочим днем знаходження на роботі у стані сп’яніння за межами робочого дня теж вважається порушенням трудової дисципліни. Нетверезий стан працівника, наркотичне або токсичне сп’яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими доказами (в тому числі показаннями свідків), що повинні бути відповідно оцінені роботодавцем, а також судом (у разі оскарження звільнення до суду).

Для звільнення за цією підставою не має значення кількість вжитого спиртного, ступінь сп’яніння, чи був відсторонений порушник від роботи, чи застосовувалися в минулому до нього заходи дисциплінарного або громадського стягнення;

8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановлене вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу (п. 8 ст. 40).

Звільнення працівника за цією підставою можливе навіть при одноразовому вчиненні ним за місцем роботи розкрадання майна власника та незалежно від того, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання. Звільнити працівника можна протягом одного місяця з дня набрання законної сили вироком суду чи дня прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення або громадського впливу за вчинення крадіжки.

Звільнення працівника з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності (крім випадку, зазначеного у п. 5), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Працівникам, яких звільняють за пунктами 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП, виплачується вихідна допомога в розмірі не менше середнього місячного заробітку (ст. 44 КЗпП).

Статтею 41 КЗпП закріплено додаткові підстави розірвання трудового договору з окремими категоріями працівників за певних умов:

– одноразове грубе порушення трудових обов’язків керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєні персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами;

– винні дії керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати;

– винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органа;

– вчинення працівником, що виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи;

– перебування всупереч вимогам Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» в безпосередньому підпорядкуванні у близької особи;

– повторне порушення посадовою особою вимог законодавства у сфері ліцензування та з питань видачі документів дозвільного характеру, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (крім підстав, передбачених пунктами 6 і 8 ст. 40 та п. 1 ст. 41) може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Профспілковий орган у 15-денний строк розглядає обґрунтоване письмове подання власника про звільнення та повідомляє його в письмовій формі про згоду або незгоду на звільнення в триденний строк після прийняття рішення. Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено роботодавцем без звернення до профспілкового органу, то суд, що розглядає справу про поновлення на роботі, припиняє провадження по справі до одержання відповіді від профспілкового органу, а потім розглядає спір по суті (ст. 43 КЗпП).

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди профспілкового органу допускається у випадках: ліквідації підприємства, установи, організації; незадовільного результату випробування, обумовленого при прийнятті на роботу; звільнення із займаної роботи у зв’язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв’язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством; поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; звільнення працівника, який не є членом профспілки, що діє на підприємстві, в установі, організації; звільнення з підприємства, установи, організації, де немає профспілкової організації; звільнення керівника підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєні персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посаду державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об’єднаннями громадян; звільнення працівника, який вчинив за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібне) майна власника, встановлене вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу.

Законодавством можуть бути передбачені й інші випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди відповідного профспілкового органу (ст. 43-1 КЗпП).

11.4. Робочий час і час відпочинку

Робочим вважається час, протягом якого працівник відповідно до законодавства, правил внутрішнього трудового розпорядку або трудового договору з фізичною особою повинен виконувати свої трудові обов’язки.

Законодавство про працю встановлює нормальну, скорочену і неповну тривалість робочого часу.

Нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень (ст. 50 КЗпП).

Скорочена тривалість робочого часу менша порівняно з нормальною і встановлюється законом залежно від суб’єктів трудових правовідносин або від умов праці. Так, скорочена тривалість робочого часу для працівників у віці від 16 до 18 років встановлена в 36 годин на тиждень, для осіб у віці від 15 до 16 років (учнів від 14 до 15 років, що працюють у період канікул) – 24 години на тиждень. Тривалість робочого часу учнів, які працюють протягом навчального року у вільний від навчання час, не може перевищувати половини максимальної тривалості робочого часу, названої вище для осіб відповідного віку.

Для працівників, зайнятих на роботах зі шкідливими умовами праці, тривалість робочого часу не може перевищувати 36 годин на тиждень. Перелік виробництв, цехів, професій і посад зі шкідливими умовами праці, що дають право на скорочену тривалість робочого часу, затверджується в порядку, встановленому законодавством.

Оплата праці при скороченому робочому часі провадиться як за повний робочий час.

Підприємства та організації за рахунок власних коштів можуть встановлювати скорочену тривалість робочого часу для жінок, які мають дітей у віці до 14 років або дитину-інваліда (ст. 51 КЗпП).

Неповна тривалість робочого часу (неповний робочий день або неповний робочий тиждень) встановлюється за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом як при прийнятті на роботу, так і згодом. Проте роботодавець зобов’язаний установити неповний робочий день або неповний робочий тиждень на прохання вагітної жінки, жінки, яка має дитину у віці до 14 років або дитину-інваліда, а також жінки, яка має на опікуванні хворого члена родини (відповідно до медичного висновку) або здійснює за ним догляд. Робота на умовах неповного робочого часу не спричиняє яких-небудь обмежень обсягу трудових прав працівників. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку (ст. 56 КЗпП).

Для окремих категорій керівників і фахівців може встановлюватися ненормований робочий день. Перелік працівників із ненормованим робочим днем частіше за все вказується в колективному договорі. Для виконання своїх трудових обов’язків такі працівники повинні без додаткових розпоряджень керівника процесу праці працювати понад нормальну тривалість робочого часу. Ці переробки не вважаються понаднормовою роботою і компенсуються наданням додаткових відпусток.

Робоча зміна – це тривалість щоденної роботи відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку (графіку змінності). Робота понад встановлену тривалість робочої зміни вважається понаднормовою. Понаднормові роботи, як правило, не допускаються. Вони можуть провадитися тільки у виняткових випадках, зазначених у ст. 62 КЗпП і лише за погодженням із профспілковим комітетом підприємства, установи, організації (ст. 64 КЗпП).

За будь-яких ситуацій не можна залучати до понаднормових робіт: вагітних жінок, а також жінок, які мають дітей віком до трьох років; осіб, молодших вісімнадцяти років; працівників, які навчаються в загальноосвітніх школах і професійно-технічних училищах без відриву від виробництва, в дні занять. Жінки, які мають дітей у віці від трьох до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, можуть залучатися до понаднормових робіт лише за їхньої згоди. Інвалідів допускається залучати до понаднормових робіт лише за їхньої згоди і за умови, що це не суперечить медичним рекомендаціям (ст. 63 КЗпП).

Кожний працюючий має право на відпочинок (ст. 45 Конституції України). Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня для окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи в нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку й оплачуваної щорічної відпустки, вихідні і святкові дні, а також інші умови реалізації цього права визначаються законом.

Часом відпочинку слід вважати час, протягом якого працівник не повинен виконувати трудові обов’язки та який він має право використати на власний розсуд.

Законодавством про працю встановлено такі види часу відпочинку: перерви протягом робочого дня (зміни); щоденний відпочинок (перерви між змінами); щотижневий безперервний відпочинок (вихідні дні); неробочі та святкові дні; відпустки.

Відповідно до ст. 66 КЗпП, працівникам дається перерва для відпочинку і харчування тривалістю не більш двох годин. Перерва не включається в робочий час, вона повинна надаватися, як правило, через чотири години після початку роботи. Час початку і закінчення перерви встановлюється правилами внутрішнього трудового розпорядку. Працівники використовують час перерви на свій розсуд. У цей час вони можуть відлучатися з місця роботи. На тих роботах, де за умовами виробництва перерву встановити не можна, працівнику повинна бути надана можливість прийому їжі протягом робочого часу. Перелік таких робіт, порядок і місце прийому їжі встановлюються власником або уповноваженим ним органом за згодою з профспілковим комітетом підприємства, установи, організації.

Тривалість щотижневого безперервного відпочинку має бути не менш як 42 години (ст. 70 КЗпП).

За загальним правилом робота у вихідні дні заборонена. У ст. 71 КЗпП передбачений винятковий порядок залучення окремих працівників до роботи в ці дні. Робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі (ст. 72 КЗпП).

У святкові і неробочі дні допускаються роботи, припинення яких неможливе з виробничо-технічних умов (безперервно діючі підприємства, установи, організації), роботи, викликані необхідністю обслуговування населення, а також невідкладні ремонтні і вантажно-розвантажувальні роботи (ст. 73 КЗпП).

Громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки зі збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати (ст. 74 КЗпП).

У Законі України від 15 листопада 1996 р. «Про відпустки» встановлені такі види відпусток:

1) щорічні відпустки (основна; додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством);

2) додаткові відпустки у зв’язку з навчанням;

3) творчі відпустки;

4) соціальні відпустки (у зв’язку з вагітністю та пологами; з догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей);

5) відпустки без збереження заробітної плати.

Щорічна основна відпустка надається працівникам строком не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Особам у віці до 18 років надається щорічна основна відпустка тривалістю 31 календарний день.

11.5. Оплата праці

Заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Законодавством про працю встановлено, що регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту здійснюється на державному (КЗпП, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами) і договірному (угоди, колективні і трудові договори) рівнях.

Відповідно до ч. 4 ст. 43 Конституції України, кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Мінімальна заробітна плата – це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» і не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов’язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб.

Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників – залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати.

Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться роботодавцем згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з профспілковим органом.

Посадові оклади службовцям установлює роботодавець відповідно до посади і кваліфікації працівника. За результатами атестації він має право змінювати посадові оклади службовцям у межах мінімальних і максимальних розмірів окладів на відповідній посаді.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів – представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим із профспілковим органом, але не може бути меншим плати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством. При кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти відсотків, а у випадках, передбачених законодавством, – п’ятдесяти відсотків (при відбуванні покарання у вигляді виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей – сімдесяти відсотків) заробітної плати, що належить до виплати працівникам.

11.6. Трудова дисципліна

Трудова дисципліна – це неухильне дотримання працівником правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства, установи, організації, виконання в повному обсязі і на необхідному рівні трудових обов’язків.

Трудова дисципліна забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У необхідних випадках щодо окремих несумліних працівників застосовуються заходи дисциплінарного і громадського впливу (ст. 140 КЗпП).

Створення необхідних умов для праці є не лише обов’язком роботодавця за трудовим договором, а й передумовою забезпечення належного порядку на виробництві. Продуктивна, на належному рівні оплачувана робота стимулює працівника до високопродуктивної роботи, сприяє свідомому ставленню до праці.

За зразкове виконання трудових обов’язків до працівників можуть застосовуватися заохочення, що заносяться до трудової книжки. За особливі трудові заслуги працівники представляються до нагородження орденами, медалями, почесними грамотами, до присвоєння почесних звань.

Невиконання або неналежне виконання трудових обов’язків може потягти за собою заходи дисциплінарного стягнення. Відповідно до ст. 147 КЗпП, за порушення працівником трудової дисципліни застосовується тільки один із заходів стягнення – догана або звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну встановлено спеціальну дисциплінарну відповідальність для окремих категорій працівників (державні службовці, судді, працівники прокуратури, митної служби, залізничного транспорту, гірничих підприємств), що полягає в наявності й інших дисциплінарних стягнень, спеціальному порядку притягнення та оскарження стягнень. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (право обрання, затвердження і призначення на посаду) цього працівника.

Дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня виявлення проступку (не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв’язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці), але не може бути накладене після закінчення шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП).

Перед застосуванням дисциплінарного стягнення роботодавець зобов’язаний зажадати від порушника трудової дисципліни письмове пояснення, відмова від якого не звільняє його від відповідальності. За кожний дисциплінарний проступок може бути застосоване тільки одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується наказом (розпорядженням) і повідомляється працівникові під розписку. Дисциплінарні стягнення в трудову книжку не вносять.

Дисциплінарне стягнення діє протягом року з дня оголошення працівникові наказу про покарання. Після закінчення року працівник вважається таким, що не має дисциплінарного стягнення, якщо він протягом цього часу не притягався до дисциплінарної відповідальності за вчинення нового дисциплінарного проступку. Якщо працівник після застосування до нього дисциплінарного стягнення сумлінною працею зарекомендує себе позитивно, то дисциплінарне стягнення може бути зняте до закінчення річного строку. Протягом строку дії дисциплінарного стягнення заходи заохочення до працівника не застосовуються (ст. 151 КЗпП).

11.7. Матеріальна відповідальність

Матеріальна відповідальність у трудовому праві має двосторонній характер: працівники відповідають за шкоду, заподіяну власнику, а власник – за шкоду, завдану працівникам.

Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов’язків. При притягненні до матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності лише за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не має перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Залежно від суб’єктного складу матеріальна відповідальність працівників поділяється на індивідуальну та колективну.

Індивідуальна матеріальна відповідальність – це обов’язок працівника відшкодувати майнову шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації його протиправними винними діями.

Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність встановлюється при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Вона оформлюється договором про прийняття колективом бригади на себе повної матеріальної відповідальності (ст. 135^2 КЗпП).

Покладання матеріальної відповідальності на працівника можливе за наявності підстави й умов.

Підставою матеріальної відповідальності є трудове майнове правопорушення, тобто дисциплінарний проступок працівника, яким завдано майнову шкоду роботодавцеві. Під такою шкодою необхідно розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації зробити витрати на відновлення, придбання майна й інших ціностей або провести зайві виплати.

Покласти матеріальну відповідальність на працівника можна за наявності таких умов: наявність прямої дійсної шкоди; протиправність дій або бездіяльності працівника; вина працівника; необхідний причинний зв’язок між протиправною поведінкою працівника і прямою дійсною шкодою.

Залежно від ступеня покриття шкоди існують три види індивідуальної матеріальної відповідальності: обмежена, повна і так звана «підвищена». Обмежена матеріальна відповідальність полягає у відшкодуванні розміру шкоди, але не більше встановленої законодавством межі – середнього місячного заробітку працівника. За повної матеріальної відповідальності працівник зобов’язаний відшкодувати шкоду в повному обсязі незалежно від розміру заробітної плати (ст. 134, 135^1 КЗпП). Термін «підвищена матеріальна відповідальність» у законодавстві відсутній. На практиці він з’явився тому, що в окремих випадках працівники повинні відшкодувати шкоду, розмір якої обчислюється із застосуванням коефіцієнтів у порядку, встановленому спеціальними нормативними актами (наприклад, Законом від 6 червня 1995 р. «Про визначення розміру збитків, завданих підприємству, установі, організації розкраданням, знищенням (псуванням), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей»).

Покриття шкоди в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться шляхом відрахування із заробітної плати працівника за розпорядженням роботодавця, яке має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду.

Матеріальна відповідальність власника підприємства, установи, організації перед працівником полягає в тому, що він зобов’язаний відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну незаконно: переведенням на нижче оплачувану роботу, відстороненням від роботи або звільненням; затримкою видачі трудової книжки або проведення розрахунку при звільненні працівника. Крім того, власник зобов’язаний відшкодувати працівникові заподіяну ним моральну шкоду (ст. 237^1 КЗпП).

11.8. Охорона праці

Охорона праці базується на встановленому у ст. 43 Конституції України праві кожного на належні, безпечні і здорові умови праці.

Охорона праці – це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров’я і працездатності людини у процесі трудової діяльності (ст. 1 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 р.).

Під час укладення трудового договору право на охорону праці забезпечується тим, що умови трудового договору не можуть містити положень, що суперечать законам та іншим нормативно-правовим актам з охорони праці. Роботодавець повинен проінформувати працівника під розписку про умови праці та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, можливі наслідки їх впливу на здоров’я та про права працівника на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору.

Працівнику не може бути доручено роботу, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров’я. До виконання робіт підвищеної небезпеки та тих, що потребують професійного добору, допускаються особи за наявності висновку психофізіологічної експертизи. Усі працівники підлягають загальнообов’язковому державному соціальному страхуванню від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Під час роботи права працівників на охорону праці полягають у тому, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

Працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров’я, або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля. Він зобов’язаний негайно повідомити про це безпосереднього керівника або роботодавця. Факт наявності такої ситуації за необхідності підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої він є, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці, а також страхового експерта з охорони праці.

За період простою з причин, які виникли не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток. Працівник має право розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавства про охорону праці, не додержується умов колективного договору з цих питань. У цьому разі працівникові виплачується вихідна допомога в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного заробітку.

Працівника, який за станом здоров’я відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і в разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

На час зупинення експлуатації підприємства, цеху, дільниці, окремого виробництва або устаткування органом державного нагляду за охороною праці чи службою охорони праці за працівником зберігається місце роботи, а також середній заробіток.

Працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, газованою солоною водою, мають право на оплачувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, скорочення тривалості робочого часу, додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці в підвищеному розмірі та інші пільги та компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством.

Крім загальних правил щодо охорони праці, особливі умови створюються для окремих категорій працівників. Так, охорона праці жінок полягає в тому, що забороняється застосування їх праці на важких роботах і на роботах зі шкідливими або небезпечними умовами праці, на підземних роботах, крім деяких підземних робіт (нефізичних робіт або робіт, пов’язаних з санітарним та побутовим обслуговуванням), а також залучення жінок до підіймання і переміщення речей, маса яких перевищує встановлені для них граничні норми, відповідно до переліку важких робіт і робіт зі шкідливими та небезпечними умовами праці, граничних норм підіймання та переміщення важких речей, що затверджуються спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі охорони здоров’я. Праця вагітних жінок і жінок, які мають неповнолітню дитину, регулюється законодавством.

Неповнолітніх працівників не можна залучати до праці на важких роботах і на роботах зі шкідливими або небезпечними умовами праці, на підземних роботах, до нічних, понаднормових робіт та робіт у вихідні дні, а також до підіймання та переміщення речей, маса яких перевищує встановлені для них граничні норми, відповідно до переліку важких робіт і робіт зі шкідливими та небезпечними умовами праці, граничних норм підіймання та переміщення важких речей, що затверджуються спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі охорони здоров’я.

Неповнолітні приймаються на роботу лише після попереднього медичного огляду. Підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов’язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників. У випадках, передбачених законодавством, роботодавець зобов’язаний організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інвалідів відповідно до медичних рекомендацій. Залучення інвалідів до понаднормових робіт і робіт у нічний час не допускається.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1232 від 30 листопада 2011 р. затверджено «Порядок проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві», згідно з яким розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємстві проводиться роботодавцем.

11.9. Трудові спори

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Ця норма означає, що трудові спори можуть розглядатися в судовому порядку без попереднього розгляду будь-якими органами.

Разом з тим, у чинному Кодексі законів про працю міститься положення про те, що трудові спори між власником або уповноваженим ним органом і працівником можуть розглядатися комісіями з трудових спорів (КТС).

Порядок обрання, чисельність, склад і строк повноважень КТС визначається загальними зборами (конференцією) трудового колективу. КТС обирає зі свого складу голову, заступників, секретаря комісії.

Організаційно-технічне забезпечення КТС здійснюється власником або уповноваженим ним органом. КТС підприємства, установи, організації має печатку встановленого зразка.

Працівник може звернутися до комісії з трудових спорів у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Якщо цей строк був пропущений з поважних причин, комісія з трудових спорів може його поновити.

КТС зобов’язана розглянути трудовий спір у десятиденний строк з дня подання заяви працівника. Спори мають розглядатися у присутності працівника, який подав заяву, представників власника або уповноваженого ним органу. Спір може розглядатися у відсутність працівника лише за наявності його письмової заяви. Якщо працівник (або його представник) на засідання комісії не з’явився, розгляд заяви відкладається до наступного засідання, а при повторному нез’явленні спір може бути знятий з розгляду, що не позбавляє працівника права у встановлений строк знову звернутися із заявою в комісію. КТС має право викликати на засідання свідків, доручити спеціалістам проведення технічних, бухгалтерських та інших перевірок, вимагати від власника або уповноваженого ним органу необхідні розрахунки та документи.

Засідання КТС вважається правомочним, якщо на ньому присутні не менше двох третин обраних до її складу членів. На засіданні комісії ведеться протокол, що підписується головою або його заступником і секретарем. КТС приймає рішення більшістю голосів її членів, присутніх на засіданні. Копія рішення комісії в триденний строк вручається працівнику та роботодавцю.

Якщо працівник або власник не згодні з рішенням КТС, то можуть оскаржити його в суді у десятиденний строк з дня вручення їм виписки з протоколу засідання комісії чи його копії. Рішення КТС підлягає виконанню у триденний строк після закінчення десяти днів, передбачених на його оскарження.

При невиконанні рішення КТС працівнику комісією видається посвідчення, що має силу виконавчого листа. На підставі цього посвідчення, пред’явленого не пізніше тримісячного строку до органу державної виконавчої служби, державний виконавець виконує рішення КТС у примусовому порядку.

Не можуть розглядатися в КТС та підлягають безпосередньому розгляду в судах спори з питань, зазначених в ст. 232 КЗпП.

Вирішення колективних трудових спорів в Україні нині провадиться на основі Закону України від 3 березня 1998 р. «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Відповідно до ст. 2 Закону від 3 березня 1998 р., колективний трудовий спір (конфлікт) – це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин щодо:

а) встановлення нових або зміні існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту;

б) укладення чи зміни колективного договору, угоди;

в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень;

г) невиконання вимог законодавства про працю.

Вимоги найманих працівників (їх представників) формуються і затверджуються на загальних зборах (конференції) трудового колективу (з’їзді профспілки, пленумі керівного органу профспілки), оформляються відповідним протоколом і надсилаються власникові підприємства, установи, організації (представникові).

Розгляд колективних трудових спорів з питань, передбачених пунктами «а» і « б» ст. 2 Закону, здійснюється примирною комісією, а з питань, передбачених пунктами «в» і «г» ст. 2 – трудовим арбітражем. Сторони спору не мають права ухилятися від участі в примирній процедурі. Примирна комісія створюється у триденний строк на виробничому рівні (на галузевому чи територіальному – п’ятиденний, на національному – десятиденний строк) з ініціативи однієї зі сторін із рівного числа представників і розглядає вимоги трудового колективу або профспілки в п’ятиденний строк.

При недосягненні згоди в примирній комісії спір (конфлікт) розглядається трудовим арбітражем, що утворюється з ініціативи однієї зі сторін у триденний строк сторонами трудового спору (конфлікту). До складу трудового арбітражу входять залучені сторонами фахівці, експерти, представники органів державної влади, органів місцевого самоврядування. Трудовий арбітраж повинен у десятиденний строк з дня його створення прийняти рішення, що є обов’язковим для виконання, якщо сторони попередньо домовилися про це.

Якщо примирна комісія і трудовий арбітраж не змогли врегулювати розбіжностей, вони в письмовій формі доводять це до відома трудового колективу і профспілки. У такій ситуації трудовий колектив або профспілка вправі використовувати всі інші заходи для задоволення висунутих вимог, у тому числі страйк.

Страйк – це тимчасове колективне добровільне припинення роботи працівниками (невихід на роботу, невиконання своїх трудових обов’язків) підприємства, установи, організації (структурного підрозділу) з метою вирішення колективного трудового спору (ст. 17 Закону від 3 березня 1998 р.).

Рішення про страйк приймається на зборах трудового колективу простою більшістю або не менше двох третин голосів делегатів конференції. Страйк очолює орган (особа), що визначається загальними зборами (конференцією) найманих працівників при прийнятті рішення про оголошення страйку.

Незаконними визнаються страйки, оголошені з вимогами про зміну конституційного ладу, державних кордонів та адміністративно-територіального устрою України, а також з вимогами, що порушують права людини; оголошені без додержання процедури, встановленої Законом від 3 березня 1998 р.

Заява власника або уповноваженого ним органу (представника) про визнання страйку незаконним розглядається в судовому порядку. Рішення суду про визнання страйку незаконним зобов’язує учасників страйку прийняти рішення про припинення або відміну оголошеного страйку, а працівників розпочати роботу не пізніше наступної доби після вручення копії рішення суду органові (особі), що очолює страйк.

Працівники, що не стали до роботи в зазначений строк, розглядаються як порушники трудової дисципліни. Організація визнаного судом незаконного страйку або участь у ньому також вважається порушенням трудової дисципліни. Участь у страйках, що приходять із дотриманням чинного законодавства, розглядається як правомірна поведінка працівників.

Президент України в разі оголошення надзвичайного стану вправі заборонити страйк на строк до одного місяця.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Які суспільні відносини становлять предмет трудового права?

2. Що слід розуміти під джерелами трудового права?

3. Хто є суб’єктами трудового права?

4. Як укладаються угоди і колективні договори та в чому полягає їх зміст?

5. Що таке трудовий договір і який його зміст?

6. Як здійснюється переведення, переміщення і зміна істотних умов праці?

7. У чому полягає порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника?

8. Які підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця є загальними, а які – додатковими? Розкрийте їх зміст.

9. Що таке робочий час і які види робочого часу встановлено законодавством?

10. Наведіть визначення поняття «час відпочинку» та назвіть його види.

11. Що таке відпустка та як вона надається?

12. Як встановлюється мінімальний розмір заробітної плати?

13. Що являє собою тарифна система та які її основні елементи?

14. Які види дисциплінарної відповідальності існують у трудовому праві?

15. У якому порядку застосовуються дисциплінарні стягнення?

16. Що є підставою та які існують умови матеріальної відповідальності праці?

17. Що таке охорона праці та як вона здійснюється на підприємствах, в установах, організаціях?

18. У якому порядку розглядаються трудові спори?

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

вихідна допомога

відпустка

джерела трудового права

дисципліна праці

дисциплінарна відповідальність

дисциплінарний проступок

заробітна плата

зміна істотних умов праці

колективний договір

колективні трудові спори (конфлікти)

комісія з трудових спорів

контракт

матеріальна відповідальність

метод трудового права

мінімальна заробітна плата

нагляд і контроль за додержанням трудового законодавства

ненормований робочий день

необґрунтована відмова в прийнятті на роботу

неповна тривалість робочого часу

обмежена матеріальна відповідальність

оплата праці

охорона праці

переведення на іншу роботу

переміщення

понаднормові роботи

поновлення на роботі

посада

предмет трудового права

примирна комісія

припинення трудового договору

прогул

робоча зміна

робочий час

розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця

сезонні працівники

системи оплати праці

скорочена тривалість робочого часу

страйк

строк трудового договору

сумісництво

суміщення професій (посад)

тимчасові працівники

трудова дисципліна

трудова книжка

трудова функція

трудове правовідношення

трудовий арбітраж

трудовий договір

трудові спори

час відпочинку

Глава 12

ОСНОВИ ЗАКОНОДАВСТВА ПРО СОЦІАЛЬНИЙ ЗАХИСТ І ОХОРОНУ ЗДОРОВ’Я

12.1. Право на соціальний захист

Проголошення України правовою соціальною державою, конституційне визнання людини, її прав і свобод найвищою цінністю висувають особливі вимоги до правового регулювання її соціального забезпечення, його якості й ефективності. Ця сфера діяльності держави має виняткове значення для добробуту її громадян, працівників, їх сімей і всього суспільства в цілому. Право на соціальне забезпечення посідає важливе місце з-поміж інших соціально-економічних прав людини і є одним із засобів досягнення злагоди в суспільстві. Соціальне забезпечення є невід’ємною частиною соціальної політики держави, відіграє суттєву роль у недопущенні зниження рівня життя населення.

Право на соціальне забезпечення визнається міжнародною спільнотою як одне з основоположних прав кожної людини. Воно включає право на забезпечення на випадок безробіття, хвороби, інвалідності, втрати годувальника, при досягненні похилого віку, тобто за будь-якої втрати засобів до існування з незалежних від людини обставин.

Нині право на соціальне забезпечення визнається центральним і є найбільш проблемним з-поміж соціальних прав, закріплених у Конституції України. Його реалізація допомагає зміцненню почуття людської гідності, досягненню рівності й соціальної справедливості, має велике значення для політичної і правової інтеграції до міжнародної та європейської спільноти, підвищення індивідуального статусу людини й розвитку демократичних засад суспільства.

Право кожної людини на соціальне забезпечення знайшло свій вияв у такому міжнародному правовому акті, як Загальна декларація прав людини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р. У цьому документі зазначена низка соціальних прав, як-от: а) на гідне існування, необхідне для всебічного розвитку людини; б) на соціальне забезпечення, що має гарантувати гідний рівень життя (ст. 22); в) на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування, який є необхідним для підтримки здоров’я й добробуту її самої і її сім’ї; г) на забезпечення в разі безробіття, хвороби, інвалідності, старості та інших випадків втрати засобів до існування з незалежних від неї обставин (ст. 25).

Право на достатній життєвий рівень визначає також Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права, прийнятий Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 р. (ст. 11).

Достатньо повно міжнародні стандарти соціального забезпечення висвітлюють Європейська соціальна хартія (переглянута), прийнята Радою Європи 3 травня 1996 р., і додатковий протокол до неї від 5 травня 1998 р., якими проголошено право на соціальну й медичну допомогу, на користування соціальними службами, право інвалідів на самостійність, соціальну інтеграцію й участь у житті суспільства, право на захист від безробіття, право осіб похилого віку на соціальний захист, право на житло, право працюючих жінок на охорону материнства, право людини на охорону здоров’я та інші права.

Рівень і зміст соціального забезпечення визначає Європейський кодекс соціального забезпечення, прийнятий Радою Європи 16 квітня 1964 р. У його положеннях указано обсяги і зміст допомог – медичної, у разі хвороби, по безробіттю, по старості, в разі виробничої травми (трудового каліцтва або професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності), сім’ям з дітьми, по вагітності й пологах, по інвалідності, у зв’язку зі смертю годувальника. Кодекс містить норми щодо періодичності грошових виплат.

Відповідно до Конституції України 1996 р. права і свободи людини є невідчужуваними й непорушними (ст. 21). До конституційних прав людини належить і право на соціальний захист, зміст якого розкривається в багатьох статтях. Так, ст. 46 гарантує кожному соціальний захист в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від людини обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; ст. 48 встановлює право на достатній життєвий рівень; ст. 49 декларує право на охорону здоров’я, медичну допомогу й медичне страхування; ст. 50 закріплює право на безпечне для життя і здоров’я довкілля й на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди; ст. 51 проголошує, що сім’я, дитинство, материнство й батьківство охороняються державою.

Цілком очевидно, що ці права мають широкий зміст, у якому соціальне забезпечення є тільки однією із граней. Зокрема, право на захист від безробіття крім виплати допомоги при настанні відповідного соціального ризику передбачає: а) правовий захист від незаконної відмови в прийнятті на роботу й від необґрунтованого звільнення; б) безкоштовне сприяння в підборі потрібної роботи і працевлаштуванні органами державної служби зайнятості; в) безкоштовне навчання нової професії й підвищення кваліфікації за допомогою служби зайнятості тощо.

Захист материнства й дитинства не зводиться лише до надання матеріальної допомоги, а гарантується широким спектром норм законодавства про охорону праці жінок, спеціалізованим акушерсько-гінекологічним та медичним обслуговуванням, іншими заходами.

Право людини на охорону здоров’я не обмежується наданням населенню доступної медико-соціальної допомоги, воно передбачає також:

а) охорону навколишнього природного середовища;

б) створення сприятливих умов праці, побуту й відпочинку;

в) виховання й навчання, виробництво й реалізацію якісних продуктів харчування;

г) можливість брати участь у добровільному медичному страхуванні та ін.

Реалізація права на соціальне забезпечення здійснюється за допомогою законів України та інших нормативних правових актів. Законами передбачається:

а) надання різних видів пенсій (за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років);

б) періодичних і щомісячних допомог (по безробіттю, вагітності й пологах, тимчасовій непрацездатності, догляду за дитиною, допомоги багатодітним сім’ям тощо);

в) одноразових допомог (на поховання) та ін. Існує велика кількість компенсаційних виплат у певних життєвих ситуаціях.

На сьогодні двадцять дев’ять законів України регулюють пенсійне забезпечення різних категорій громадян. Закон України «Про зайнятість населення» визначає правові, організаційні основи соціального захисту громадян України від безробіття. Закон України «Про статус та соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зазначає особливості соціального забезпечення цієї категорії населення. Закон України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» містить правові засади та умови надання державної соціальної допомоги зазначеній категорії громадян.

Громадянам України гарантується право на матеріальне забезпечення при тимчасовій втраті працездатності, на допомогу по вагітності й пологах, при народженні й догляді за дитиною, на поховання. Соціальне забезпечення здійснюється також шляхом створення державних закладів по догляду за непрацездатними (будинки-інтернати для самотніх громадян, територіальні центри соціального обслуговування для пенсіонерів та інвалідів тощо).

Право на соціальне забезпечення має певний обсяг та зміст і розкривається в Конституції й законодавстві України. Воно є складником соціально-економічних прав і належить до числа суб’єктивних прав людини, а також захищається безпосередньо в суді. Право на соціальне забезпечення – це визнана Конституцією України, міжнародним співтовариством і гарантована державою можливість людини одержати соціальну допомогу та підтримку для задоволення фізіологічних, соціальних і духовних потреб в обсязі, необхідному для гідного життя в тих випадках, якщо внаслідок впливу соціального ризику громадянин із незалежних від нього причин не має джерел і засобів до існування.

У національних нормативно-правових актах окрім поняття «соціальне забезпечення» часто використовується поняття «соціальний захист». Цей термін має як широке, так і вузьке значення. У широкому розумінні поняття «соціальний захист» – це діяльність держави, спрямована на забезпечення процесу формування й розвитку повноцінної особистості, виявлення і нейтралізацію негативних факторів, що впливають на цю особистість, створення умов для її самовизначення та утвердження в житті. У вузькому значенні соціальний захист – це сукупність економічних і правових гарантій, які забезпечують додержання найважливіших соціальних прав громадян і досягнення соціально прийнятного рівня життя.

Соціальне забезпечення є складовою соціального захисту. Разом із соціальним забезпеченням соціальний захист включає ще й гарантії охорони праці, здоров’я, навколишнього природного середовища, мінімальної оплати праці та інші заходи, які є необхідними для нормальної життєдіяльності людини і функціонування держави.

Процес розвитку сучасної галузі права соціального забезпечення відбувається на підставі нової законодавчої бази з урахуванням основних положень міжнародних актів і зарубіжного досвіду. В умовах формування національної системи соціального забезпечення ця галузь права набуває особливого значення, а її норми є індикатором ефективності соціальної політики держави. Вони мають своєчасно й адекватно реагувати на всі соціальні ризики, що виникають при переході держави до ринкової економіки. Чимдалі міцнішим стає зв’язок соціального забезпечення з трудовою діяльністю людини, її забезпеченістю в старості і в разі непрацездатності.

Соціальне забезпечення в сучасному демократично організованому суспільстві – це сфера перетинання життєво важливих інтересів громадян, яка стосується відносин власності, правових прийомів та засобів їх регулювання, соціальної політики держави й соціально-економічних прав людини. Це сфера відбиття таких загальнолюдських цінностей, як рівність, соціальна справедливість, гуманізм, моральні засади цивілізованого суспільства.

Як одне з основних прав громадян, право на соціальне забезпечення гарантується відповідними формами, впровадження яких має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму. Великого значення набуває вдосконалення правового регулювання відносин, пов’язаних із соціальним захистом, форми й види якого мають відповідати новим соціально-економічним реаліям.

Поглиблення економічних реформ, насамперед рівноправне існування різних форм власності, свобода підприємництва, вільний вибір видів зайнятості – все це створює принципово нову соціальну, економічну й правову ситуацію і викликає потребу в адекватному соціальному механізмі. Система соціального забезпечення населення має будуватися в такий спосіб, щоб не породжувати так званої зрівнялівки й утриманських настроїв при розподілі і споживанні життєвих благ, а, навпаки, посилювати мотивацію до праці, створювати умови для її найповнішого виявлення. Організацію соціального забезпечення, а значить, і розвиток відповідної галузі законодавства мають охоплювати такі принципи:

– соціальне забезпечення в повному обсязі громадян, які працюють за наймом, членів їх сімей і непрацездатних осіб. На громадян, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих творчою діяльністю, членів кооперативів, фермерів, поширюються лише ті види соціального захисту, у фінансуванні яких вони беруть участь згідно з чинним законодавством України;

– диференційований підхід до різних соціально-демографічних груп населення залежно від ступеня їх економічної самостійності, працездатності, можливостей підвищення рівня матеріального добробуту, а також умов праці, географічно-кліматичних та екологічних чинників;

– установлення зв’язку між результатами праці кожного працюючого і розміром пенсій, рівнем медичних послуг при збереженні гарантованого державного мінімуму соціальних послуг тим, хто їх потребує;

– ефективна праця, трудова активність і підприємницька ініціатива, що в умовах ринкової економіки мають стати джерелом підвищення добробуту громадян. Для непрацездатних осіб гарантується матеріальне забезпечення й соціальне обслуговування за рахунок виплат з Державного й місцевих бюджетів на рівні, не нижче визначених державою соціальних стандартів;

– участь у фінансуванні соціального забезпечення держави, роботодавців і громадян. За рахунок бюджетних коштів держава повинна забезпечувати лише мінімально гарантований рівень медичного обслуговування й соціального забезпечення населення, передовсім найменш соціально захищених громадян. Роботодавці й особи, які самостійно забезпечують себе роботою, беруть участь у фінансуванні соціального забезпечення на підставі загальнообов’язкового й добровільного соціального страхування;

– визначення рівня соціальних гарантій на підставі соціальних нормативів. Найважливіші нормативи (рівень прожиткового мінімуму, мінімальні розміри заробітної плати й пенсій тощо) затверджуються Верховною Радою України;

– відповідність рівня соціального забезпечення населення рівню економічного розвитку й фінансових можливостей держави.

Право соціального забезпечення – невід’ємний складник національної правової системи. Основним завданням цієї галузі є регламентація суспільних відносин у сфері матеріального забезпечення й соціального обслуговування найбільш незахищених верств населення – пенсіонерів, інвалідів, громадян похилого віку, безробітних, хворих, самотніх громадян, сімей з дітьми, малозабезпечених сімей, осіб, постраждалих внаслідок техногенної катастрофи або стихійного лиха, та ін.

12.2. Організаційно-правові форми і види соціального забезпечення

Правова форма в системі соціального забезпечення – це спосіб організації здійснення права громадян на соціальне забезпечення. Кожна форма є специфічною з огляду на коло забезпечуваних способів і механізму джерел їх фінансування, а також видів забезпечення й органів, які його здійснюють.

Організаційно-правові форми соціального забезпечення – це способи його фінансування і здійснення. Їх розрізняють за такими ознаками:

а) певний правовий механізм і конкретний спосіб акумуляції грошових коштів, за рахунок яких здійснюється соціальне забезпечення;

б) коло суб’єктів, які його отримують за рахунок відповідного джерела фінансування;

в) види забезпечення за рахунок певної організаційно-правової форми;

г) система органів, які надають соціальне забезпечення.

Система соціального забезпечення включає такі організаційно-правові форми:

– соціальне страхування за рахунок обов’язкових страхових внесків до відповідних фондів загальнообов’язкового соціального страхування та добровільних внесків до них або до недержавних страхових фондів;

– державне забезпечення й надання соціальних послуг окремим категоріям громадян за рахунок Державного бюджету;

– соціальна допомога й соціальна підтримка непрацездатних громадян за рахунок Державного або місцевих бюджетів.

Форми соціального забезпечення постійно трансформуються й наповнюються новим змістом. Їх значення у здійсненні соціального захисту полягає в тому, що вони дозволяють державі й суспільству через систему соціального забезпечення найраціональніше перерозподіляти сукупний валовий внутрішній продукт на підставі принципу соціальної справедливості. Чітке визначення організаційно-правових форм є підставою й гарантією реалізації конституційного права на соціальний захист.

1. Загальнообов’язкове державне соціальне страхування є одним із механізмів реалізації конституційного права на соціальне забезпечення. Завданням страхування є підтримання добробуту громадян та їх сімей в означених законодавством випадках. Його принципи, правові, фінансові й організаційні засади визначені в Основах законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування.

Залежно від страхового випадку передбачено такі види страхування: пенсійне; у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності й витратами, зумовленими похованням; медичне; від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності; на випадок безробіття. Відносини з кожного із цих видів загальнообов’язкового державного соціального страхування регулюються окремими законами, прийнятими відповідно до Основ.

Основні ознаки обов’язкового соціального страхування:

а) фінансування за рахунок обов’язкових страхових внесків, які солідарно сплачують роботодавці і працівники за можливої участі держави у формі додаткових страхових внесків або дотацій за рахунок загальних податків;

б) обов’язкова участь усіх громадян (за деякими винятками);

в) акумулювання внесків у спеціальних фондах, за рахунок яких виплачуються допомоги і здійснюється підтримка;

г) забезпечення працівників у всіх випадках втрати ними працездатності або в разі втрати заробітку в період безробіття;

д) надлишки у фонді обов’язкового соціального страхування, не використані на сплату допомоги, інвестуються для розвитку економіки й одержання додаткового доходу;

е) особисті права на соціальне забезпечення й отримання допомоги, які визначені законодавством, гарантуються наявністю обліку страхових внесків без перевірки доходів або потреби застрахованої особи;

є) розмір внесків і допомоги часто залежить від того, скільки застрахований працівник заробляє або заробляв;

ж) страхування від трудового каліцтва, а також професійного захворювання фінансується цілком за рахунок роботодавця за можливої участі держави;

з) управління системою обов’язкового соціального страхування здійснюється на підставі соціального партнерства;

и) надання державою підвищених соціальних гарантій застрахованим особам.

Загальнообов’язкове державне соціальне страхування громадян України здійснюється за принципами:

– законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов’язкового державного соціального страхування;

– обов’язковості страхування осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю, та осіб, які забезпечують себе роботою самостійно (члени творчих спілок, творчі працівники, які не є членами творчих спілок), громадян – суб’єктів підприємницької діяльності;

– надання права отримання виплат за загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням особам, зайнятим підприємницькою, творчою діяльністю тощо;

– обов’язковості фінансування страховими фондами (установами) витрат, пов’язаних із наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг, у обсягах, передбачених законами з окремих видів загальнообов’язкового соціального страхування;

– солідарності та субсидування;

– державних гарантій реалізації застрахованими громадянами своїх прав;

– забезпечення рівня життя, не нижчого за прожитковий мінімум, встановлений законом, шляхом надання пенсій, інших видів соціальних виплат та допомоги, які є основним джерелом існування;

– цільового використання коштів загальнообов’язкового державного соціального страхування;

– паритетності представників усіх суб’єктів загальнообов’язкового державного соціального страхування в управлінні загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням.

Підвалини правового регулювання соціального страхування становлять: Основи законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування, Закони України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням».

Загальнообов’язкове державне соціальне страхування – це система заходів із соціального забезпечення громадян за умовами й видами, встановленими законодавством, за рахунок страхових внесків, що сплачуються роботодавцями і громадянами до відповідного фонду загальнообов’язкового соціального страхування. Воно забезпечує відповідність розміру страхових внесків працюючого і рівня соціального забезпечення, гарантує його надання при настанні страхових випадків і зменшує фінансове навантаження на Державний бюджет.

Видами загальнообов’язкового державного соціального страхування є: пенсійне страхування; страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності; страхування у зв’язку з тимчасовою непрацездатністю та витратами, що зумовлені похованням; медичне страхування; страхування на випадок безробіття.

Добровільне соціальне страхування є комплексом заходів з додаткового соціального забезпечення громадян за рахунок добровільних страхових внесків до відповідного фонду загальнообов’язкового соціального страхування або недержавних страхових фондів за умовами, визначеними на договірних засадах.

2. Державне забезпечення полягає в наданні соціальних виплат і послуг окремим громадянам за рахунок Державного бюджету. Зазначена організаційно-правова форма соціального забезпечення має централізований характер, який знаходить своє вираження в тому, що коло забезпечуваних осіб, а також види забезпечення встановлюються виключно законами України, а обсяги фінансування чітко закріплюється щорічно в Державному бюджеті України.

Державним забезпеченням охоплюються особи, які його отримують у зв’язку з певною суспільно корисною діяльністю, під час якої вони могли й не підлягати загальнообов’язковому державному соціальному страхуванню, при настанні обставин, що визнаються соціально поважними. Це по-перше. По-друге, все населення країни забезпечується певними видами соціального забезпечення без будь-якого зв’язку з працею.

До першої категорії осіб належать, зокрема, військовослужбовці, працівники міліції, працівники служби безпеки, працівники прокуратури, судді та ін. За рахунок коштів Державного бюджету їм виплачуються пенсії, допомоги, надаються інші види соціального забезпечення саме у зв’язку з проходженням ними служби чи виконання певного роду роботи.

Друга категорія осіб охоплює все населення країни, оскільки окремі види соціального забезпечення гарантуються громадянинові як члену суспільства без будь-якого зв’язку з його попередньою роботою. Види забезпечення цій категорії громадян: а) допомога громадянам, які вперше шукають роботу; б) допомога на дому самотнім людям, особам похилого віку й інвалідам І і ІІ груп, які потребують догляду; в) утримання дітей у дитячих закладах; г) професійне навчання і працевлаштування інвалідів тощо. Зазначені види соціального забезпечення надаються будь-якому громадянинові при настанні обставин, зазначених у законодавстві незалежно від того, отримує він ті чи інші види страхового або іншого забезпечення чи ні.

Із Державного бюджету фінансуються також державні програми зайнятості населення, медичного обслуговування громадян і надаються такі види соціальної допомоги: а) при народженні дитини; б) по догляду за дитиною; в) на дітей одиноким матерям; г) батькам, зайнятим доглядом за дитиною-інвалідом та ін.

3. Соціальна допомога – це встановлені законодавством види матеріального забезпечення, які надаються громадянам за певних обставин та у визначених розмірах за рахунок Державного бюджету. Вона надається: на виховання дітей; при народженні дитини; по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; на дітей одиноким матерям; батькам, зайнятим доглядом за дитиною-інвалідом; інвалідам і громадянам похилого віку, які з поважних причин не набули права на пенсію чи інші види допомоги; непрацездатним малозабезпеченим громадянам; як соціальна підтримка громадян похилого віку й інвалідів; як соціальне обслуговування дітей-сиріт, пенсіонерів, інвалідів, одиноких осіб; як соціальне обслуговування людей похилого віку та інвалідів у будинках-інтернатах та ін.

Соціальна підтримка – це система заходів із матеріального забезпечення за рахунок Державного, місцевого бюджетів чи інших джерел фінансування громадян, які з різних причин не набули юридичного права на пенсії чи інші види допомог, але потребують соціальної допомоги і не можуть самостійно вийти зі скрутного становища. Під останнім слід розуміти обставини, які об’єктивно порушують життєдіяльність особи та які вона не може подолати самостійно. Соціальна підтримка надається у вигляді матеріальної допомоги, соціального обслуговування та різноманітних пільг найменш захищеним категоріям населення в індивідуальному порядку після перевірки наявності в них засобів для існування. Вид, форма й розмір соціальної підтримки залежать від особливостей кожного окремого випадку.

Надання соціальної підтримки здійснюється на таких засадах, як адресність її надання, доступність отримання, гуманність при визначенні критеріїв допомоги, цільове використання одержаних коштів соціальної підтримки, надання її на підставі встановлених законом соціальних стандартів, безповоротність соціальної підтримки.

Система соціальної підтримки охоплює такі основні види:

а) допомога сім’ям на виховання дітей;

б) допомога непрацездатним громадянам;

в) підтримка по закінченні строку виплати допомоги по безробіттю;

г) соціальна підтримка й обслуговування громадян похилого віку та інвалідів;

д) надання соціально-побутової й медичної допомоги одиноким непрацездатним громадянам та інвалідам;

е) соціальне обслуговування окремих категорій громадян (одиноких осіб, дітей-сиріт тощо);

є) допомога біженцям.

Органи місцевого самоврядування можуть встановлювати додаткові види соціальної допомоги за рахунок бюджетних і позабюджетних коштів.

Мета державної політики у сфері соціальної підтримки населення:

1) пом’якшення негативних наслідків бідності, зниження соціальної нерівності й запобігання соціального утриманства;

2) підвищення ефективності соціальних допомог і надання інших форм допомоги малозабезпеченим сім’ям на основі принципу адресності;

3) розширення ринку соціальних послуг і підвищення їх якості з метою забезпечення громадянам, які користуються безкоштовними або субсидійованими соціальними послугами, свободи їх вибору;

4) розширення свободи вибору відповідними органами тих громадян, які дійсно потребують безкоштовних або субсидійованих соціальних послуг.

Для реалізації поставленої мети зміни в системі державної соціальної допомоги мають бути спрямовані на реалізацію наступних завдань:

– максимально ефективне соціальне забезпечення соціально уразливих сімей, неспроможних самостійно вирішити свої проблеми;

– підвищення ефективності соціального обслуговування населення, у тому числі за рахунок активного залучення недержавних організацій;

– чітке розмежування, а за необхідності – перерозподіл повноважень між різними рівнями влади у сфері соціальної підтримки населення;

– розвиток конкурсного фінансування в соціальній царині із залученням альтернативних джерел фінансування різних видів соціальної допомоги.

В основу реформ у сфері соціальної підтримки населення має бути покладено принцип адресної спрямованості на підставі перевірки необхідності соціальної допомоги, суть якої – концентрація державних ресурсів на задоволення потреб найбільш нужденних.

Видами соціального забезпечення є матеріальні чи інші блага, що надаються особам у рамках певної організаційно-правової форми. Їх можна поділити на три групи.

До першої групи належать грошові виплати. Вони видаються у всіх випадках, як разових, так і періодичних, у вигляді грошових виплат. До них належать пенсії, допомога в разі тимчасової непрацездатності, при вагітності та пологах, допомоги малозабезпеченим сім’ям, інвалідам, сім’ям з дітьми, грошові надбавки для догляду за хворими, одинокими особами похилого віку, малолітніми дітьми, допомога на поховання тощо. Цінність грошових виплат полягає в тому, що вони створюють можливість задовольнити за гроші різноманітні потреби.

Другий вид соціального забезпечення – натуральні види допомог. Ці допомоги надаються у вигляді протезування, надання інвалідам засобів для пересування (автомобілі з ручним або іншим спеціальним управлінням, коляски). Ці види допомог призначені для задоволення специфічних потреб осіб похилого віку або інвалідів. Вони часто надаються додатково, понад грошові суми, а інколи частково, на їх заміну.

До натуральних видів допомог слід також віднести забезпечення інвалідів, які перебувають у домашніх умовах, продуктами харчування, овочами, іншими необхідними предметами. Так, наприклад, у деяких містах України виготовили універсальні соціальні дисконтні картки, які вручені особам з обмеженими можливостями та нужденним і малозабезпеченим. З цією карткою особи отримують товари й послуги зі знижкою від трьох до 50 відсотків, а кожна п’ята картка видається безкоштовно. Інвалідів забезпечують й іншими предметами першої необхідності – ліками, засобами особистої гігієни, одягом, взуттям, засобами догляду за людьми. Особливу увагу держава надає протезуванню та наданню іншої допомоги особам, які потерпіли внаслідок виробничих травм і професійних захворювань.

Третьою групою видів соціального забезпечення є соціальні послуги.

Соціальні послуги – це комплекс правових, економічних, психологічних, освітніх, медичних, реабілітаційних та інших заходів, спрямованих на окремі соціальні групи чи індивідів, які перебувають у складних життєвих обставинах і потребують стороньої допомоги, з метою поліпшення або відтворення їх життєдіяльності, соціальної адаптації та повернення до повноцінного життя. Видами соціальних послуг є: соціально-побутові; психологічні; соціально-педагогічні; соціально-медичні; соціально-економічні; юридичні; з працевлаштування; з професійної реабілітації осіб з обмеженими фізичними можливостями; інформаційні; інші соціальні послуги.

Усі види соціального забезпечення, незважаючи на різницю їх умов надання, мають спільне: вони є складовими соціально-економічних заходів, спрямованих на соціальну реабілітацію осіб, які втратили працездатність. Держава бере на себе турботу про осіб, які втратили можливість проживати в сім’ях і потребують постійної сторонньої допомоги.

12.3. Загальнообов’язкове державне пенсійне страхування

Право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. Згідно зі ст. 46 Конституції України, це право гарантується загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ та організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Зміст права громадян на пенсійне забезпечення полягає в їх матеріальному забезпеченні шляхом надання різноманітних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру, в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім’ї цих виплат у визначених законом випадках.

Законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування, Законів України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», «Про недержавне пенсійне забезпечення» та інших законів. На сьогодні відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні регулюються 29 законодавчими актами.

Закон України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» регулює відносини, що виникають між суб’єктами системи загальнообов’язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що йому не суперечить.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», система пенсійного забезпечення в Україні складається з трьох рівнів:

Перший – солідарна система загальнообов’язкового державного пенсійного страхування, що ґрунтується на засадах солідарності й субсидування, здійснення виплати пенсій і надання соціальних послуг за рахунок коштів Пенсійного фонду України. Цей рiвень забезпечує базовий дохiд людини пiсля виходу на пенсiю. Інодi солiдарнi системи називають системами «з виплатою пенсiй з поточних надходжень (pay-as-you-go)», оскiльки внески нинiшнiх працiвникiв спрямовують на виплату пенсiй сьогоднiшнiм пенсiонерам. Залежно вiд чисельностi платникiв внескiв i чисельностi пенсiонерiв iснують системи таких видiв:

а) частково фондована (пiсля виплати поточних пенсiй залишаються кошти для iнвестування);

б) нефондована (сума отриманих внескiв приблизно дорiвнює сумi, потрiбнiй для виплати пенсiй);

в) система з дефiцитом (загальна сума пенсiй перевищує суму надходжень вiд сплати внескiв. Цю рiзницю покриває Державний бюджет).

Другий – накопичувальна система загальнообов’язкового державного пенсійного страхування, що базується на засадах накопичення коштів застрахованих осіб у Накопичувальному фонді або у відповідних недержавних пенсійних фондах – суб’єктах другого рівня системи пенсійного забезпечення та здійснення фінансування витрат на оплату договорів страхування довічних пенсій і одноразових виплат на умовах та в порядку, передбачених законом.

Третій – система недержавного пенсійного забезпечення, що ґрунтується на засадах добровільної участі громадян, роботодавців та їх об’єднань у формуванні пенсійних накопичень з метою отримання громадянами пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених законодавством про недержавне пенсійне забезпечення.

Перший і другий рівні цієї системи становлять систему загальнообов’язкового державного пенсійного страхування; другий і третій – систему накопичувального пенсійного забезпечення.

Для окремих категорій громадян законами України можуть встановлюватись умови, норми й порядок їх пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов’язкового державного пенсійного страхування й недержавного пенсійного забезпечення. Так, державним службовцям пенсії призначаються за Законом України «Про державну службу», прокурорсько-слідчим працівникам – «Про прокуратуру», науковим і науково-педагогічним працівникам – «Про наукову і науково-технічну діяльність».

Загальнообов’язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами:

– законодавчого визначення умов і порядку здійснення такого страхування;

– обов’язковості страхування осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та на інших підставах, передбачених законодавством, а також, які забезпечують себе роботою самостійно, фізичних осіб-суб’єктів підприємницької діяльності;

– права на добровільну участь у системі загальнообов’язкового державного пенсійного страхування осіб, які не підлягають такому страхуванню;

– заінтересованості кожної працездатної особи у власному матеріальному забезпеченні після виходу на пенсію;

– рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат і виконання обов’язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування;

– диференціації розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу й розміру заробітної плати (доходу);

– солідарності й субсидування в солідарній системі;

– фінансування видатків на виплату пенсій, надання соціальних послуг за рахунок страхових внесків, бюджетних коштів і коштів цільових фондів;

– спрямування частини страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування для здійснення оплати договорів страхування довічної пенсії і одноразової виплати залежно від розмірів накопичень застрахованої особи з урахуванням інвестиційного доходу;

– державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав;

– організації управління Пенсійним фондом України на засадах паритетності представників від застрахованих осіб, роботодавців і держави, а також гласності, прозорості й доступності його діяльності;

– обов’язковості фінансування за рахунок коштів цього Фонду витрат, пов’язаних з виплатою пенсій і наданням соціальних послуг;

– цільового й ефективного використання коштів загальнообов’язкового державного пенсійного страхування;

– відповідальності суб’єктів системи такого страхування за порушення законодавчих норм, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов’язків.

Поняття і види пенсій у солідарній пенсійній системі

Пенсія – це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов’язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею пенсійного віку чи визнання її інвалідом або отримують члени її сім’ї. Законодавство виокремлює пенсії: а) за віком; б) по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов’язаного з роботою, інвалідності з дитинства); в) у зв’язку з втратою годувальника. Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії, призначається одна з них за її вибором.

Пенсіонером є особа, яка отримує пенсію, або члени її сім’ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених законодавством.

Пенсія за віком – це різновид пенсійної виплати в солідарній системі, що є регулярним (щомісячним) грошовим забезпеченням осіб, які відповідно до чинного законодавства досягли пенсійного віку та мають необхідний страховий стаж. Цей вид пенсії є способом здійснення особою конституційного права на матеріальне забезпечення при досягненні нею визначеного законодавством пенсійного віку.

Базовими ознаками, елементами юридичного складу цього виду пенсійних правовідносин є пенсійний вік і страховий стаж.

До 1 жовтня 2011 р. в Україні пенсійний вік становив 60 років для чоловіків і 55 – для жінок. 1 жовтня 2011 р. набрав чинності Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 р., яким внесено зміни до двадцяти двох законів, які тією чи іншою мірою регулюють пенсійні відносини в нашій державі. Були внесені, в тому числі і зміни до ст. 26 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», якою визначається пенсійний вік. За ними як чоловіки, так і жінки мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років і за наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення цього віку право на пенсію за віком мають жінки 1961 р. народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років – які народилися до 30 вересня 1956 р. включно; 55 років 6 місяців – які народилися з 1 жовтня 1956 р. по 31 березня 1957 р.; 56 років – які народилися з 1 квітня 1957 р. по 30 вересня 1957 р.; 56 років 6 місяців – які народилися з 1 жовтня 1957 р. по 31 березня 1958 р.; 57 років – які народилися з 1 квітня 1958 р. по 30 вересня 1958 р.; 57 років 6 місяців – які народилися з 1 жовтня 1958 р. по 31 березня 1959 р.; 58 років – які народилися з 1 квітня 1959 р. по 30 вересня 1959 р.; 58 років 6 місяців – які народилися з 1 жовтня 1959 р. по 31 березня 1960 р.; 59 років – які народилися з 1 квітня 1960 р. по 30 вересня 1960 р.; 59 років 6 місяців – які народилися з 1 жовтня 1960 р. по 31 березня 1961 р.; 60 років – які народилися з 1 квітня 1961 р. по 31 грудня 1961 р.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії за віком розраховується за формулою:

П = Зп × Кс,

де: П – розмір пенсії (у грн.); Зп – заробітна плата (дохід) застрахованої особи, з якої обчислюється пенсія (у грн.); Кс – коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи.

Коефіцієнт страхового стажу – це величина, що визначається відповідно до Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» для обчислення страхового стажу при визначенні розміру пенсії в солідарній системі загальнообов’язкового державного пенсійного страхування.

Він визначається із заокругленням до п’яти знаків після коми за формулою:

де: См – сума місяців страхового стажу; Вс – величина оцінки одного року страхового стажу (у відсотках). За період участі тільки в солідарній системі величина оцінки одного року страхового стажу дорівнює 1,35 %, а за період участі в солідарній і накопичувальній системах пенсійного страхування – 1,08 %.

Для особи, яка брала участь в обох названих системах, визначається один коефіцієнт страхового стажу як сума коефіцієнта страхового стажу за період участі тільки в солідарній системі та коефіцієнта страхового стажу, визначеного за період участі в солідарній і накопичувальній системах.

Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Однак дія цієї норми не поширюється на вже призначені пенсії.

Мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі зменшується на її розмір. За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 % розміру пенсії, але не більш як на 1 % мінімального розміру пенсії за віком.

Пенсійне забезпечення за віком є головним видом пенсійного забезпечення в солідарній системі, під яке підпадає переважна більшість населення України.

Особі, яка набула права на пенсію за віком, але після досягнення пенсійного віку виявила бажання працювати і одержувати пенсію з більш пізнього віку, пенсія за віком призначається з урахуванням страхового стажу на день звернення за призначенням пенсії з підвищенням її розміру: а) на 0,5 % – за кожний повний місяць страхового стажу після досягнення пенсійного віку у разі відстрочення виходу на пенсію на строк до 60 місяців; б) на 0,75 % – за кожний повний місяць страхового стажу після досягнення пенсійного віку в разі відстрочення виходу на пенсію на строк понад 60 місяців. При цьому за неповний місяць страхового стажу розмір пенсії не підвищується. Жінкам, які народилися до 31 грудня 1961 р., після виходу на пенсію розмір пенсії підвищується на 2,5 % за кожні 6 місяців більш пізнього виходу на пенсію, починаючи з 55 років до досягнення ними 60-річного віку.

Пенсії по інвалідності

Важливим напрямком соціальної політики держави є соціальний захист інвалідів, а їх пенсійне забезпечення є її невід’ємним елементом.

Пенсія по інвалідності – це різновид пенсійної виплати в солідарній системі, що є регулярним (щомісячним), але встановленим на певний строк грошовим забезпеченням осіб, яких відповідно до чинного законодавства визнано інвалідами і які мають необхідний страховий стаж.

Підставою для призначення такої пенсії є визнання особи у встановленому порядку інвалідом. Інвалід – це особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням чи з наслідком травм, або з уродженими дефектами, що призводять до обмеження її життєдіяльності, до потреби надання їй соціальної допомоги й захисту (Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»).

Пенсії по інвалідності можна класифікувати за трьома основними критеріями залежно від а) групи інвалідності, б) причини інвалідності, в) суб’єктів пенсійного забезпечення по інвалідності.

Перший критерій пенсії по інвалідності є однаковим для всіх осіб, які мають право на пенсію по інвалідності, оскільки незалежно від суб’єкта і причини втрати працездатності інвалідність поділяється на три основні групи.

Особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II або III група інвалідності.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після її припинення.

Пенсія по інвалідності призначається в таких розмірах: інвалідам I групи – 100 % пенсії за віком; інвалідам II групи – 90 % пенсії за віком; інвалідам III групи – 50 % пенсії за віком.

Непрацюючі інваліди II групи за їх вибором мають право на призначення пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком за наявності такого страхового стажу: у жінок – 20 років, у чоловіків – 25, якщо їм вперше встановлено інвалідність у віці до 46 років включно; у жінок – 21 рік, у чоловіків – 26, якщо їм вперше встановлено інвалідність у віці до 48 років включно; у жінок – 22 роки, у чоловіків – 27, якщо їм вперше встановлено інвалідність у віці до 50 років включно; у жінок – 23 роки, у чоловіків – 28, якщо їм вперше встановлено інвалідність у віці до 53 років включно; у жінок – 24 роки, у чоловіків – 29, якщо їм вперше встановлено інвалідність у віці до 56 років включно; у жінок – 25 років, у чоловіків – 30, якщо їм вперше встановлено інвалідність у віці до 59 років включно.

Непрацюючі інваліди II групи, визнані інвалідами після досягнення пенсійного віку, та інваліди III групи за їх вибором мають право на призначення пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, за наявності – у жінок 30 років, у чоловіків 35 років страхового стажу.

Пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності.

Пенсії у зв’язку з втратою годувальника

Особливим видом пенсійного забезпечення в солідарній системі є пенсія у зв’язку з втратою годувальника.

Пенсія у зв’язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім’ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, інвалідність яких настала в період проходження строкової військової служби, – незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв’язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Крім цього, батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, теж мають право на пенсію у зв’язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Пенсія у зв’язку із втратою годувальника призначається за дотриманням таких обов’язкових умов для громадян, які претендують на її одержання: а) якщо вони є непрацездатними членами сім’ї померлого; б) якщо перебували на повному утриманні померлого годувальника (за деякими винятками) або отримували від нього допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування; в) якщо померлий годувальник на момент смерті мав страховий стаж відповідної тривалості.

Пенсія у зв’язку з втратою годувальника – це різновид пенсійної виплати в солідарній системі, що є регулярним (щомісячним) грошовим забезпеченням, яке призначається в разі смерті годувальника, який має необхідний страховий стаж, непрацездатним членам сім’ї, що перебували на його утриманні.

Розмір пенсії у зв’язку з втратою годувальника:

– на одного непрацездатного члена сім’ї – 50 % пенсії за віком померлого годувальника;

– на двох та більше непрацездатних членів сім’ї – 100 % пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Дітям-сиротам пенсія у зв’язку з втратою годувальника призначається в розмірах, визначених з урахуванням розміру пенсії за віком кожного з батьків.

Пенсія у зв’язку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім’ї померлого годувальника вважається непрацездатним, а членам сім’ї, які досягли пенсійного віку, – довічно.

12.4. Поняття та загальна характеристика спеціального пенсійного забезпечення

Спеціальне пенсійне забезпечення – це система правових норм, що визначають порядок призначення, зміни та припинення пенсійних виплат для окремих категорій осіб у порядку, визначеному спеціальними законами, що є відмінними від пенсійних виплат у солідарній (загальній) пенсійній системі.

Спеціальні умови пенсійного забезпечення за особливостями професійного статусу особи передбачені Законами України «Про державну службу», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судоустрій і статус суддів», «Про прокуратуру», «Про Національний банк України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-педагогічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про підвищення престижності шахтарської праці», Митним кодексом України та ін.

Спеціальні умови пенсійного забезпечення за особливостями соціального статусу особи передбачені нормами Законів України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною», «Про зайнятість населення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи», «Про загальні засади подальшої експлуатації і зняття з експлуатації Чорнобильської АЕС та перетворення зруйнованого четвертого енергоблоку цієї АЕС на екологічно безпечну систему», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про соціальний захист дітей війни», «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку», «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», «Про донорство крові та її компонентів», «Про статус гірських населених пунктів», «Про біженців» та ін. Ця група законів переважно передбачає збільшення (підвищення) за рахунок Державного бюджету України на певний відсоток призначених пенсій окремим категоріям осіб, які, зазнавши особливих соціальних ризиків, потребують додаткового соціального захисту.

Ще одну групу становлять пільгові умови пенсійного забезпечення окремих категорій осіб, які мали таке право за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При введенні в дію Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» збережено пільгове пенсійне забезпечення, передбачене Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 р., в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і пенсію за вислугу років. Наявність таких пенсій пояснюється особливістю окремих професій і складними умовами праці.

Пенсія за вислугу років – це пенсійна виплата, що є регулярним (щомісячним) грошовим забезпеченням окремих категорій громадян зі спеціальною правоздатністю, у зв’язку з тривалою професійною діяльністю.

Як правило, пенсія за вислугу років залежить не від віку отримувача пенсії, а від наявності у особи спеціального стажу (вислуги років) та призначається при звільненні з роботи або виході у відставку. Тривалість стажу диференціюється залежно від виду роботи або професійної діяльності, з урахуванням чого і встановлюється вказана пенсія. Порядок обчислення стажу (вислуги років) пов’язаний зі специфікою здійснюваних отримувачем пенсії робіт чи професійною діяльністю. Сумарне обчислення різних видів спеціального стажу, як правило, не допускається.

Пенсії за вислугу років встановлюються категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Цей вид пенсії є формою матеріального забезпечення осіб, які через специфічний характер своєї професії потребують, на думку законодавця, додаткового або підвищеного соціального захисту з-поміж інших категорій громадян. Мета пенсії за вислугу років – звільнити таких громадян від необхідності продовжувати свою колишню трудову діяльність, компенсувавши їм значною частиною втрачений заробіток у зв’язку з переходом на іншу роботу або повним припиненням такої діяльності.

На відміну від пенсії за віком, пенсії за вислугу років призначаються чітко визначеному в законодавстві колу осіб і виплачуються, як правило, за умови залишення роботи (служби), за виконання якої вона встановлена.

Правове регулювання пенсійного забезпечення державних службовців здійснюється Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 р. Новий етап у реформуванні державної служби пов’язаний із набранням 1 січня 2013 р. чинності Законом України «Про державну службу» від 17 листопада 2011 р.

Згідно зі ст. 49 Закону України «Про державну службу» від 17 листопада 2011 р., право на отримання пенсії державних службовців мають чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого Законом України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, у тому числі стажу державної служби не менш як десять років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як двадцять років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Граничний вік перебування особи на державній службі – 65 років.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 % суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов’язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 р. – страхові внески на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, – у розмірі 80 % заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов’язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 р. – страхові внески на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування.

Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Достроково призначена пенсія з урахуванням підпункту «г» ч. 1 п. 1 ст. 26 Закону України «Про зайнятість населення» (достроковий вихід на пенсію за півтора року до досягнення пенсійного віку, або віку, що дає право на призначення пенсії відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру», «Про наукову і науково-технічну діяльність», у разі якщо до визнання такої особи безробітною для неї неможливо було підібрати підходящу роботу та якщо вона має страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі) і ст. 21 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» (особам, трудовий договір з якими розірвано за півтора року до досягнення пенсійного віку, або віку, що дає право на призначення пенсії відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру», «Про наукову і науково-технічну діяльність», з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв’язку зі змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією, перепрофілюванням підприємств, установ та організацій, скороченням чисельності або штату працівників, а також виявленою невідповідністю працівника посаді, яку він обіймає, за станом здоров’я, гарантується право на достроковий вихід на пенсію за півтора року до встановленого законодавством строку, якщо вони мають страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі) у період до досягнення встановленого віку працюючим пенсіонерам не виплачується.

Пенсії за особливі заслуги перед Україною

Громадянам, які мають значні заслуги у сфері державної, громадської або господарської діяльності, досягнення в галузі науки, культури, освіти, охорони здоров’я, фізичної культури і спорту, можуть бути призначені пенсії за особливі заслуги перед Україною.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною», ці пенсії виплачуються таким громадянам України в таких розмірах:

1) Героям України, Героям Радянського Союзу, Героям Соціалістичної Праці, особам, нагородженим орденом Леніна, орденом Слави трьох ступенів, орденом Трудової Слави трьох ступенів, чотирма і більше медалями «За відвагу», чотирма і більше орденами України та колишнього Союзу РСР, повним кавалерам ордена «За службу Родине в Вооруженных Силах СССР», особам, відзначеним почесним званням України, колишніх Союзу РСР та Української РСР «народний» у розмірі від 35 до 40 % прожиткового мінімуму;

2) ветеранам війни, нагородженим за бойові дії орденом, медаллю «За відвагу» або медаллю Ушакова, незалежно від часу нагородження в розмірі від 25 до 35 % прожиткового мінімуму;

3) видатним спортсменам – переможцям Олімпійських та Паралімпійських ігор, Всесвітніх ігор глухих, чемпіонам і рекордсменам світу та Європи у розмірі від 25 до 35 % прожиткового мінімуму;

4) космонавтам, які здійснили політ у космос, членам льотно-випробувальних екіпажів літаків у розмірі від 25 до 35 % прожиткового мінімуму;

5) народним депутатам України, депутатам колишніх Союзу РСР та Української РСР, членам Кабінету Міністрів України та Уряду колишньої Української РСР у розмірі від 25 до 35 % прожиткового мінімуму;

6) особам, відзначеним почесним званням України, колишніх Союзу РСР та Української РСР «заслужений», державними преміями України, колишніх Союзу РСР та Української РСР, нагородженим одним із орденів України або колишнього Союзу РСР, Почесною грамотою Президії Верховної Ради Української РСР або Грамотою Президії Верховної Ради Української РСР, а також особам, яким до 1 січня 1992 року було встановлено персональні пенсії союзного чи республіканського значення в розмірі від 20 до 25 % прожиткового мінімуму;

7) депутатам – всього чотирьох і більше скликань Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських рад, районних, районних у містах, міських рад міст обласного значення в Україні та в колишній Українській РСР у розмірі від 20 до 25 % прожиткового мінімуму;

8) матерям, які народили п’ятеро і більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, у розмірі від 35 до 40 % прожиткового мінімуму. При цьому враховуються діти, усиновлені в установленому законом порядку.

Пенсія за особливі заслуги перед Україною встановлюється громадянам, які мають право на пенсію за віком, пенсію по інвалідності та пенсію у зв’язку з втратою годувальника.

Конкретний розмір надбавки визначається комісіями зі встановлення пенсій за особливі заслуги перед Україною залежно від заслуг особи. У разі, коли особа одночасно має право на кілька надбавок, призначається та надбавка, яка є більшою в максимальному розмірі.

Пенсії за віком на пільгових умовах

Пенсія за віком на пільгових умовах – це особливий вид пенсійного забезпечення, за якого особи, які мають необхідний спеціальний стаж виконання робіт, що законодавством віднесені до важких або особливо важких чи зі шкідливими або особливо шкідливими умовами праці, виходять на пенсію дочасно.

Цей вид пенсійного забезпечення передбачає зниження пенсійного віку за наявності, визначеного законодавством, спеціального стажу.

На пільгових умовах право на пенсію за віком незалежно від місця останньої роботи мають:

1) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими й особливо важкими умовами праці, – за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

– чоловіки – по досягненні 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, із яких не менше 10 років на зазначених роботах;

– жінки – по досягненні 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з яких не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах;

2) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах зі шкідливими й важкими умовами праці, – за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

– чоловіки – по досягненні 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з яких не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

– жінки – по досягненні 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з яких не менше 10 років на зазначених роботах;

3) трактористи-машиністи, безпосередньо зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства:

– чоловіки – по досягненні 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з яких не менше 20 років на зазначеній роботі;

4) жінки, які працюють трактористами-машиністами, машиністами будівельних, шляхових і вантажно-розвантажувальних машин, змонтованих на базі тракторів чи екскаваторів, – по досягненні 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років, з яких не менше 15 років на зазначеній роботі;

5) жінки, які працюють доярками (операторами машинного доїння), свинарками-операторами в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, – по досягненні 50 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років за умови виконання встановлених норм обслуговування. Норми обслуговування для цих цілей встановлюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;

6) жінки, зайняті протягом повного сезону на вирощуванні, збиранні й післязбиральній обробці тютюну, – по досягненні 50 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років;

7) робітниці текстильного виробництва, зайняті на верстатах і машинах, – за Списком виробництв і професій, затвердженим у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, – по досягненні 50 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років;

8) жінки, які працюють у сільськогосподарському виробництві й виховали п’ятеро й більше дітей, – незалежно від віку і трудового стажу та в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;

9) водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв:

– чоловіки – по досягненні 55 років і при стажі роботи 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців;

– жінки – по досягненні 50 років і при стажі роботи 20 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

Список № 1 – це перелік виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість у яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Список № 2 – це перелік виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість у яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Списки № 1 та № 2 затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 р., № 36. Порядок застосування Списків № 1 та № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики від 18 листопада 2005 р., № 383.

Пільгові пенсії можуть призначатися за рахунок коштів підприємств та організацій (крім тих, що фінансуються або дотуються з бюджету) відповідно до Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» працівникам, що працюють (працювали) на виробництвах, роботах, за професіями і на посадах, не передбачених Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість у яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, та Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників зі шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість у яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах:

1) чоловікам – при стажі роботи не менш як 25 років, з них не менш як 12 років 6 місяців на роботі на тому самому підприємстві, у тій самій організації, яка дає право на призначення пільгової пенсії;

2) жінкам – при стажі роботи не менш як 20 років, із них не менш як 10 років на роботі на тому самому підприємстві, у тій самій організації, яка дає право на призначення пільгової пенсії.

Відповідно до пунктів 1 та 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», розмір пенсії на пільгових умовах визначається відповідно до ст. 27 «Розмір пенсії за віком» та з урахуванням норм ст. 28 «Мінімальний розмір пенсії за віком» вказаного закону.

Механізм призначення пенсій окремим категоріям працівників, які за результатами атестації робочих місць працюють (працювали) в умовах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах і яка призначається за рахунок коштів підприємств та організацій, регулюється Порядком призначення пенсій за рахунок коштів підприємств та організацій окремим категоріям працівників за результатами атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18 липня 2007 р., № 937.

Щоб відповідні посади визнати такими, що належать до Списків № 1 та № 2, проводяться атестації робочих місць. Правове регулювання проведення атестації здійснюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України 1 серпня 1992 р., № 422.

Індексація та перерахунок пенсій

Індексація та перерахунок пенсій відбуваються за Законами України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» та «Про індексацію грошових доходів населення», а також Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р., № 1078.

Індексація грошових доходів населення – встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів та послуг.

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 %. Індекс споживчих цін є показником, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він обчислюється Держкомстатом України не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, про що публікується в офіційних періодичних виданнях.

Якщо величина середньої заробітної плати в Україні за даними спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади в галузі статистики за минулий рік зросла, то з 1 березня поточного року розмір пенсії підвищується на коефіцієнт, що відповідає не менше 20 % темпів зростання середньої заробітної плати в Україні порівняно з попереднім роком, за винятком випадків, коли підвищення пенсійних виплат за минулий рік перевищило цей коефіцієнт. Якщо коефіцієнт підвищення пенсійних виплат у минулому році був меншим зазначеного в цій частині, то збільшення пенсій здійснюється з урахуванням попереднього підвищення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру:

1) пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, державної допомоги та компенсаційних виплат), щомісячне довічне грошове утримання, що виплачується замість пенсії;

2) стипендії;

3) оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер;

4) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби;

5) суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов’язкове державне соціальне страхування;

6) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров’я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Індексації не підлягають:

1) доходи громадян від здачі в оренду майна, від акцій та інших цінних паперів, ведення селянського (фермерського) і особистого підсобного господарства, підприємницької діяльності, яка є для громадян джерелом грошових доходів від власності;

2) оплата перших п’яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця, допомога з тимчасової непрацездатності як таких, що враховуються під час обчислення середнього заробітку;

3) одноразова виплата допомоги з безробіття для організації безробітним підприємницької діяльності, одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання;

4) допомога у зв’язку з вагітністю та пологами, допомога при народженні дитини, допомога на поховання;

5) цільова разова матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію, суми соціальних пільг, компенсації, винагорода за підсумками роботи за рік тощо;

6) соціальні виплати, які визначаються залежно від прожиткового мінімуму;

7) державна соціальна допомога малозабезпеченим сім’ям, допомога на дітей, які перебувають під опікою чи піклуванням, допомога на дітей одиноким матерям, допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Індексації також підлягають грошові доходи населення в межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних та демографічних груп населення.

У разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії (крім пенсіонерів, які працюють (провадять діяльність, пов’язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування)). Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму. Пенсіонерам, які працюють, після звільнення з роботи або припинення такої діяльності пенсія перераховується з урахуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, який встановлений на дату звільнення з роботи або припинення такої діяльності.

У разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, перерахунок пенсії проводиться з урахуванням не менш як 24 місяців страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі. Якщо застрахована особа після призначення (перерахунку) пенсії має менш як 24 місяці страхового стажу, перерахунок пенсії проводиться не раніше ніж через два роки після призначення (попереднього перерахунку) з урахуванням страхового стажу після її призначення (попереднього перерахунку) та заробітної плати, з якої призначено (попередньо перераховано) пенсію.

Перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності Законом України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», здійснюється за його нормами на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі й відповідають вимогам законодавства, яке діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Для перерахунку пенсій, призначених до набрання чинності вказаним Законом, береться до уваги заробітна плата, з якої було раніше обчислено пенсію, за документами, наявними в пенсійній справі, або за вибором пенсіонера – зарплата за період 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 1 липня 2000 р., незалежно від перерв і за весь період страхового стажу, починаючи з 1 липня 2000 р., або ж за вказаний нею період. При цьому заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за 2002 р.

Пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок. Вона може виплачуватися за довіреністю, у такому разі виплата здійснюється протягом усього періоду дії довіреності за умови поновлення пенсіонером заяви про виплату пенсії за довіреністю через кожний рік дії такої довіреності.

Пенсії виплачуються без урахування одержуваної заробітної плати (доходу) або пенсійних виплат з накопичувальної системи пенсійного страхування чи пенсійних виплат із системи недержавного пенсійного забезпечення.

12.5. Пенсійні виплати за рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування

1. Накопичувальна система пенсійного страхування

У накопичувальній системі пенсійного страхування внески акумулюються в пенсійних фондах, накопичуються на користь застрахованих осіб та інвестуються з метою збереження і примноження інвестиційного доходу. Пільг у цій системі немає, пенсійні внески сплачуються роботодавцем, працівником або державою, а пенсійні виплати залежать від обсягу пенсійних заощаджень, сформованих кожним застрахованим.

Запровадження в пенсійній системі накопичувального складника дасть змогу забезпечити:

а) можливість примножити страхові внески громадян і передати накопичений капітал у їх власність із правом його успадкування, а також підвищити їх індивідуальну заінтересованість у сплаті таких внесків (кожен накопичує для себе);

б) формування джерела довгострокових інвестиційних ресурсів для національної економіки;

в) запобігання зростанню фіскального навантаження на роботодавців стосовно соціальних нарахувань на фонд оплати праці й поступовий перерозподіл навантаження зі сплати страхових внесків між роботодавцем і працівником.

За рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування, що обліковуються на накопичувальних пенсійних рахунках Накопичувального фонду або на індивідуальних пенсійних рахунках у відповідних недержавних пенсійних фондах – суб’єктах 2-го рівня системи пенсійного забезпечення, здійснюються такі пенсійні виплати, як довічні пенсії й одноразова виплата. Накопичувальний пенсійний рахунок є частиною персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку, яка відображає стан пенсійних активів застрахованої особи в накопичувальній системі загальнообов’язкового державного пенсійного страхування. Індивідуальний пенсійний рахунок – персоніфікований рахунок учасника недержавного пенсійного фонду, який ведеться в системі персоніфікованого обліку у визначеному порядку з метою обліку накопичених на користь учасника пенсійних коштів.

Довічна пенсія (ануїтет) – це пенсійна виплата за рахунок коштів, що обліковуються на накопичувальному пенсійному рахунку застрахованої особи, а у випадках, передбачених законом, – на індивідуальному пенсійному рахунку учасника недержавного пенсійного фонду, сума й порядок виплати якої визначаються в договорі страхування довічної пенсії, укладеному зі страховою організацією. Вона сплачується особі по досягненні нею пенсійного віку або членам її сім’ї чи спадкоємцям у передбачених законом випадках. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один із видів довічної пенсії за її вибором.

Страхування й виплата довічної пенсії здійснюється згідно із Законом України «Про страхування» страховою організацією, обраною застрахованою особою. Її розмір розраховується страховою організацією актуарно, виходячи із суми оплати договору страхування довічної пенсії, з урахуванням:

а) майбутнього інвестиційного доходу, забезпечуваного страховою організацією;

б) видатків, пов’язаних із подальшим інвестуванням зазначених сум;

в) середньої для чоловіків і жінок величини тривалості життя.

Одноразова виплата – пенсійна виплата, що здійснюється в разі досягнення застрахованою особою пенсійного віку та в інших випадках на умовах та в порядку, визначених Законом України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» за рахунок коштів Накопичувального фонду.

2. Довічні пенсії

Страхова організація, що здійснює виплати довічних пенсій, зобов’язана пропонувати учасникові накопичувальної системи пенсійного страхування такі види довічних пенсій: 1) довічна пенсія з установленим періодом; 2) довічна обумовлена пенсія; 3) довічна пенсія подружжя. Учасник накопичувальної системи пенсійного страхування має право вільного вибору одного із зазначених видів пенсій.

Довічна пенсія з установленим періодом – щомісячна виплата, здійснювана протягом життя пенсіонера, але не менше ніж протягом десяти років із дня її призначення. У разі смерті пенсіонера право на її отримання протягом установленого періоду мають спадкоємці, вказані в договорі страхування довічної пенсії або визначені відповідно до Цивільного кодексу України.

Довічна обумовлена пенсія – щомісячна виплата, здійснювана протягом життя пенсіонера. Якщо її загальна сума, виплачена пенсіонерові на момент смерті, є меншою ніж сума, обумовлена в договорі страхування довічної пенсії, різниця коштів між зазначеними сумами виплачується спадкоємцям, указаним у договорі страхування довічної пенсії або визначеним відповідно до Цивільного кодексу України.

Довічна пенсія подружжя – щомісячна виплата, здійснювана протягом життя пенсіонера, а після його смерті – його дружині (чоловіку), яка (який) досягла (досяг) пенсійного віку, протягом її (його) життя.

Вид довічної пенсії, обраний учасником накопичувальної системи пенсійного страхування, зазначається в договорі її страхування, в ньому обов’язково зазначається також ставка інвестиційного доходу, що застосовується для розрахунку обраної пенсії.

3. Система недержавного пенсійного забезпечення

Законодавство про недержавне пенсійне забезпечення складається із Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», законодавства про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, Законів України «Про страхування», «Про банки і банківську діяльність», «Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)», «Про цінні папери і фондову біржу», «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та інших нормативно-правових актів. За період становлення ринку недержавного пенсійного забезпечення створено єдине правове поле щодо функціонування установ недержавного пенсійного забезпечення шляхом формування підзаконної нормативної бази у сфері регулювання діяльності установ недержавного пенсійного забезпечення.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», система недержавного пенсійного забезпечення – це складова частина системи накопичувального пенсійного забезпечення, яка ґрунтується на засадах добровільної участі фізичних та юридичних осіб, крім випадків, передбачених законами, у формуванні пенсійних накопичень із метою отримання учасниками недержавного пенсійного забезпечення додаткових до загальнообов’язкового державного пенсійного страхування пенсійних виплат.

Недержавне пенсійне забезпечення здійснюється за принципами:

– законодавчого визначення умов недержавного пенсійного забезпечення;

– заінтересованості фізичних осіб у недержавному пенсійному забезпеченні;

– добровільності створення пенсійних фондів юридичними та фізичними особами, об’єднаннями фізичних осіб та об’єднаннями юридичних осіб;

– добровільної участі фізичних осіб у системі недержавного пенсійного забезпечення і вибору виду пенсійної виплати;

– добровільності прийняття роботодавцем рішення про здійснення пенсійних внесків на користь своїх працівників до системи недержавного пенсійного забезпечення;

– економічної заінтересованості роботодавця у здійсненні пенсійних внесків на користь своїх працівників до системи недержавного пенсійного забезпечення;

– неможливості необґрунтованої відмови роботодавця від здійснення пенсійних внесків до системи недержавного пенсійного забезпечення на користь своїх працівників, якщо роботодавець розпочав здійснення таких пенсійних внесків;

– рівноправності всіх учасників пенсійного фонду, які беруть участь в одній пенсійній схемі;

– розмежування та відокремлення активів пенсійного фонду від активів інших суб’єктів недержавного пенсійного забезпечення та накопичувального пенсійного страхування з метою захисту майнових прав учасників пенсійного фонду та унеможливлення банкрутства пенсійного фонду;

– визначення розміру пенсійної виплати залежно від суми пенсійних коштів, облікованих на індивідуальному пенсійному рахунку учасника фонду або застрахованої особи;

– гарантування фізичним особам реалізації наданих їм прав;

– цільового та ефективного використання пенсійних коштів;

– державного регулювання розміру тарифів на послуги, що надаються в системі недержавного пенсійного забезпечення;

– відповідальності суб’єктів системи недержавного пенсійного забезпечення за порушення норм законодавчих актів;

– державного регулювання діяльності з недержавного пенсійного забезпечення та нагляду за його здійсненням.

Недержавне пенсійне забезпечення здійснюється:

1) пенсійними фондами шляхом укладення пенсійних контрактів між адміністраторами НПФ і їх вкладниками;

2) страховими організаціями на підставі укладення договорів страхування довічної пенсії, страхування ризику настання інвалідності або смерті учасника НПФ;

3) банківськими установами шляхом укладення договорів про відкриття пенсійних депозитних рахунків для накопичення пенсійних заощаджень у межах суми, визначеної для відшкодування вкладів НПФ гарантування вкладів фізичних осіб.

Однак можна констатувати, що в нашій державі за період дії Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення» недержавні пенсії не стали масовим додатковим видом соціальних гарантій працівників як майбутніх пенсіонерів.

Ключовими суб’єктами недержавного пенсійного забезпечення є недержавні пенсійні фонди.

Стаття 1 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення» визначає, що недержавний пенсійний фонд – юридична особа, створена відповідно до цього Закону, яка має статус неприбуткової організації (непідприємницького товариства), функціонує та провадить діяльність виключно з метою накопичення пенсійних внесків на користь учасників пенсійного фонду з подальшим управлінням пенсійними активами, а також здійснює пенсійні виплати учасникам зазначеного фонду в законодавчо визначеному порядку.

Предметом його діяльності є сукупність організаційних, юридичних та інших передбачених законодавством дій, спрямованих на акумулювання, збереження і примноження пенсійних коштів з метою забезпечення прав його учасників щодо отримання ними додаткових до загальнообов’язкового державного пенсійного страхування пенсійних виплат. Виключним видом діяльності цих фондів є недержавне пенсійне забезпечення. Провадження ними іншої діяльності забороняється.

Види недержавних пенсійних фондів:

1) відкритий пенсійний фонд. Його учасниками можуть бути будь-які фізичні особи незалежно від місця й характеру їх роботи;

2) корпоративний пенсійний фонд. Його засновником є юридична особа-роботодавець або декілька юридичних осіб-роботодавців; до нього можуть приєднуватися роботодавці-платники. Його учасниками можуть бути виключно фізичні особи, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з роботодавцями-засновниками й роботодавцями – платниками НПФ;

3) професійний пенсійний фонд. Його засновником (засновниками) можуть бути об’єднання юридичних осіб-роботодавців, об’єднання фізичних осіб, включаючи професійні спілки, або фізичні особи, пов’язані родом своєї професійної діяльності (занять). Учасниками такого фонду можуть бути виключно фізичні особи, пов’язані родом своєї професійної діяльності, визначеної у його статуті. Пенсійним фондам забороняється змінювати їх вид і найменування, зазначені у статуті, після реєстрації Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України. Приєднання і злиття декількох пенсійних фондів однакового виду дозволяється. Забороняється реорганізовувати будь-які пенсійні фонди шляхом поділу чи виокремлення, а також приєднувати чи зливати пенсійні фонди різних видів.

4. Пенсійний контракт і пенсійна схема

Пенсійний контракт є договором між пенсійним фондом та його вкладником, згідно з яким здійснюється недержавне пенсійне забезпечення учасника (учасників) фонду за визначеною пенсійною схемою.

Пенсійна схема – це документ, який визначає умови й порядок недержавного пенсійного забезпечення учасників фонду. Схема має відображати:

а) опис усіх видів та умов здійснення пенсійних виплат;

б) порядок визначення їх розміру;

в) строк і порядок здійснення пенсійних виплат;

г) порядок і строки сплати пенсійних внесків;

д) умови й порядок участі в пенсійній схемі;

е) права й обов’язки вкладника, учасника фонду за цією пенсійною схемою;

є) інші умови, що не суперечать законодавству.

Пенсійні схеми підлягають реєстрації в Державній комісії з регулювання ринків фінансових послуг України. Згідно з Положенням про реєстрацію статуту недержавного пенсійного фонду та пенсійних схем, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 17 серпня 2004 р., № 2080, пенсійна схема є невід’ємним додатком до статуту НПФ, у якому визначаються умови й порядок недержавного пенсійного забезпечення його учасників, що здійснюється цим фондом, про що обов’язково зазначається в його статуті. НПФ може використовувати декілька пенсійних схем. Його вкладники мають право вільно вибрати схему, а також її змінити, але не частіше одного разу на 6 місяців.

5. Поняття й види пенсійних виплат. Умови і строки їх здійснення

Законом України «Про недержавне пенсійне забезпечення» визначено, що пенсійна виплата – це грошова виплата учасникові недержавного пенсійного забезпечення або його спадкоємцям, що здійснюється за рахунок накопичених у недержавному пенсійному фонді й облікованих на індивідуальному пенсійному рахунку грошових коштів у передбачених законом випадках.

НПФ здійснюють такі види пенсійних виплат, як пенсія на визначений строк і одноразова пенсійна виплата. Розміри пенсійних виплат визначаються з урахуванням сум пенсійних коштів, що обліковуються на індивідуальному рахунку учасника фонду, тривалості виплати й формули розрахунку величини пенсії на визначений строк.

Підставами для здійснення пенсійних виплат НПФ є:

1) досягнення учасником фонду пенсійного віку, визначеного відповідно до Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення»;

2) визнання учасника НПФ інвалідом;

3) медично підтверджений критичний стан здоров’я (онкозахворювання, інсульт тощо) учасника фонду;

4) виїзд учасника фонду на постійне проживання за межі України;

5) смерть учасника фонду.

Пенсійний вік, по досягненні якого учасник фонду має право на отримання пенсійної виплати, визначається за його заявою, крім випадків, коли пенсійний вік визначається пенсійним контрактом відповідно до закону, що встановлює обов’язковість відрахувань на недержавне пенсійне забезпечення для окремих категорій громадян. Пенсійний вік, що визначається учасником фонду, може бути меншим або більшим від пенсійного віку, який надає право на пенсію за загальнообов’язковим державним пенсійним страхуванням, але не більше ніж на 10 років.

У заяві учасника фонду, де визначається дата настання його пенсійного віку, учасник фонду зобов’язаний зазначити вид обраної ним пенсійної виплати. Заява подається адміністраторові пенсійного фонду не пізніше ніж за два місяці до настання пенсійного віку, визначеного учасником фонду.

Довічна пенсія (довічний ануїтет) виплачується учасникові фонду страховою організацією, з якою він уклав договір страхування довічної пенсії, за рахунок перерахованих їй грошових коштів.

Договір страхування довічної пенсії укладається між учасником фонду і страховою організацією згідно із законодавством про страхування з урахуванням вимог, передбачених Законом України «Про недержавне пенсійне забезпечення» і пенсійним контрактом, після настання пенсійного віку, визначеного учасником фонду. Учасник фонду повідомляє адміністратора про обрану ним страхову організацію й подає письмову заяву про перерахування до неї належних йому пенсійних коштів. Для укладення договору він подає страховій організації довідку адміністратора про обсяг останніх. Учасник фонду, крім учасника накопичувальної системи пенсійного страхування, має право перерахувати до страхової організації свої пенсійні кошти повністю або частково.

12.6. Загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання

Загальнообов’язкове державне соціальне страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності, є самостійним видом загальнообов’язкового державного соціального страхування, за допомогою якого здійснюється соціальне забезпечення, охорона життя і здоров’я громадян у процесі їх трудової діяльності.

Завданнями страхування від нещасного випадку є:

а) проведення профілактичних заходів, спрямованих на усунення шкідливих і небезпечних виробничих чинників;

б) запобігання нещасним випадкам на виробництві, професійним захворюванням та іншим випадкам загрози здоров’ю застрахованих, викликаним умовами праці;

в) відновлення здоров’я і працездатності потерпілих на виробництві від нещасних випадків або професійних захворювань; відшкодування шкоди, пов’язаної із втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов’язків, надання їм соціальних послуг у зв’язку з ушкодженням здоров’я, а також у разі смерті таких осіб здійснення страхових виплат непрацездатним членам їх сімей.

Для страхування від нещасного випадку на виробництві не потрібно згоди або заяви працівника, бо воно провадиться в безособовій формі. Усі особи, які працюють на підставі трудового договору, вважаються застрахованими незалежно від фактичного виконання страхувальниками своїх зобов’язань щодо сплати страхових внесків. Усі застраховані є членами Фонду соціального страхування від нещасних випадків.

Добровільно від нещасного випадку можуть застрахуватися:

а) особи, які забезпечують себе роботою самостійно – займаються адвокатською, нотаріальною, творчою та іншою діяльністю, пов’язаною з отриманням доходу безпосередньо від цієї діяльності, члени фермерського господарства, особистого селянського господарства, якщо вони не є найманими працівниками;

б) громадяни – суб’єкти підприємницької діяльності.

Страховим випадком визначається нещасний випадок на виробництві, професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму, з настанням якої виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення і відповідних соціальних послуг. Професійне захворювання є страховим випадком також у разі його встановлення чи виявлення в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів. Нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення нормативних актів про охорону праці застрахованим, також є страховим випадком.

Підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної й соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння), складений за встановленою формою.

Нещасний випадок – це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого чинника чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов’язків, внаслідок яких заподіяно шкоду його здоров’ю або настала смерть.

До професійного захворювання належить захворювання, яке виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого і яке зумовлюється виключно (або переважно) впливом шкідливих речовин, певних видів робіт та інших чинників, пов’язаних з роботою. До гострих професійних захворювань (інтоксикацій) належать хвороби, які виникають раптово, після одноразового (протягом не більше однієї робочої зміни) впливу відносно високих концентрацій хімічних речовин, що містяться в повітрі робочої зони, або рівнів чи доз інших несприятливих факторів.

Перелік професійних захворювань, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2000 р., № 1662, – основний документ, яким слід керуватися при встановленні діагнозу професійного захворювання, зв’язку його з виконуваною роботою або професією, вирішенні питань експертизи працездатності, медичної і трудової реабілітації, а також при розгляді питань, пов’язаних із відшкодуванням власником підприємства, установи чи організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров’я, пов’язаного з виконанням ним трудових обов’язків.

Страхування від нещасного випадку здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків – некомерційна самоврядна організація, що діє на підставі статуту, який затверджується її правлінням.

У разі настання страхового випадку відшкодовується шкода, заподіяна працівникові внаслідок ушкодження його здоров’я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні:

а) допомога у зв’язку з тимчасовою непрацездатністю до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

б) одноразова допомога у разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого;

в) щомісячна грошова сума при частковій чи повній втраті працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого;

г) пенсія по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання;

д) пенсія у зв’язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання;

е) допомога дитині (заподіяння шкоди зародку внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання жінки під час її вагітності, у зв’язку з чим дитина народилася інвалідом, прирівнюється до нещасного випадку, який трапився із застрахованим. Така дитина, відповідно до медичного висновку, вважається застрахованою, та до 18 років або до закінчення навчання, але не більш як до досягнення 23 років їй надається допомога Фонду).

Крім зазначеного, Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов’язаний:

– організувати поховання померлого й відшкодувати вартість пов’язаних із цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов;

– сприяти створенню умов для своєчасного надання кваліфікованої першої невідкладної допомоги потерпілому в разі настання нещасного випадку, швидкої допомоги при потребі його госпіталізації, ранньої діагностики професійного захворювання;

– організувати цілеспрямоване й ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірних засадах в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров’я застрахованого;

– забезпечити потерпілому разом з відповідними службами охорони здоров’я за призначенням лікарів повний обсяг постійно доступної, раціонально організованої медичної допомоги: а) обслуговування вузькопрофільними лікарями й лікарями загальної практики; б) догляд медичних сестер удома, в лікарні або в іншому лікувально-профілактичному закладі; в) акушерський та інший догляд удома або в лікарні під час вагітності й пологів; г) утримання в лікарні, реабілітаційному закладі, санаторії або в іншому лікувально-профілактичному закладі; д) забезпечення необхідними лікарськими засобами, протезами, ортопедичними, коригуючими виробами, окулярами, слуховими апаратами, спеціальними засобами пересування, зубопротезування (за винятком протезування з дорогоцінних металів).

У разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.

Страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:

а) потерпілому – з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;

б) особам, які мають право на виплати у зв’язку зі смертю годувальника, – з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Одноразова допомога виплачується потерпілому в місячний строк з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а в разі смерті потерпілого – у місячний строк з дня смерті застрахованого особам, які мають на це право. Виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв’язку зі страховим випадком.

12.7. Загальнообов’язкове державне соціальне страхування у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності

Загальнообов’язкове державне соціальне страхування у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності й витратами, зумовленими похованням, передбачає матеріальне забезпечення громадян у зв’язку з втратою заробітної плати (доходу) внаслідок тимчасової втрати працездатності (включаючи догляд за хворою дитиною, дитиною-інвалідом, хворим членом сім’ї), вагітності та пологів, а також часткову компенсацію витрат, пов’язаних зі смертю застрахованої особи або членів її сім’ї, і надання соціальних послуг за рахунок бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, що формується шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами або за рахунок інших джерел.

Право на матеріальне забезпечення й соціальні послуги за загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності й витратами, зумовленими похованням, мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов’язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування і день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством. Особи, які не підлягають загальнообов’язковому державному соціальному страхуванню у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності й витратами, зумовленими похованням, мають право на матеріальне забезпечення й соціальні послуги за умови сплати страхових внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Загальнообов’язковому державному соціальному страхуванню у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності й витратами, зумовленими похованням, підлягають:

1) особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності й господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних і консульських установах, інших представництвах нерезидентів, а також особи, обрані на виборні посади в органи державної влади, органи місцевого самоврядування та ін.;

2) члени колективних підприємств, сільськогосподарських та інших виробничих кооперативів.

За загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності й витратами, зумовленими похованням, надаються такі види матеріального забезпечення й соціальних послуг:

а) допомога з тимчасової непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною);

б) допомога по вагітності й пологах;

в) допомога на поховання (крім поховання пенсіонерів, безробітних та осіб, померлих від нещасного випадку на виробництві);

г) забезпечення оздоровчих заходів (оплата путівок на санаторно-курортне лікування застрахованим особам і членам їх сімей, до дитячих оздоровчих закладів, утримання санаторіїв-профілакторіїв, надання соціальних послуг у позашкільній роботі з дітьми, у тому числі придбання дитячих новорічних подарунків).

12.8. Загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов’язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначає Закон України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 2 березня 2000 р.

Загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття є системою прав, обов’язків та гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, а також тих, які працюють неповний робочий день або неповний робочий тиждень, та на інших підставах, передбачених законодавством про працю, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби), особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи – підприємці. Право на забезпечення та соціальні послуги мають також незастраховані особи, які вперше шукають роботу, інші незастраховані особи в разі їх реєстрації в установленому порядку як безробітних. Працюючі пенсіонери в разі звернення до державної служби зайнятості за сприянням у працевлаштуванні мають право на соціальні послуги щодо пошуку відповідної роботи, перенавчання та підвищення кваліфікації, а також на інформаційні та консультаційні послуги, пов’язані з працевлаштуванням профілактичні заходи.

Відповідною роботою для громадян є робота, що відповідає їхній освіті, професії (спеціальності), кваліфікації, доступності послуг транспортного обслуговування, встановленій рішеннями місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад. Заробітна плата має відповідати рівню, який громадянин мав за попереднім місцем роботи, з урахуванням середнього рівня заробітної плати, що склався у відповідній сфері економічної діяльності в регіоні за минулий місяць.

Видами забезпечення за загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття є:

а) допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності; допомога по частковому безробіттю;

б) матеріальна допомога в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного;

в) допомога на поховання в разі смерті безробітного або особи, яка перебувала на його утриманні.

Видами соціальних послуг є:

а) професійна підготовка або перепідготовка, підвищення кваліфікації у професійно-технічних чи вищих навчальних закладах, у тому числі в навчальних закладах державної служби зайнятості, на підприємствах, в установах, організаціях;

б) профорієнтація;

в) пошук підходящої роботи і сприяння в працевлаштуванні, у тому числі шляхом надання роботодавцеві дотації на створення додаткових робочих місць для працевлаштування безробітних;

г) фінансування організації оплачуваних громадських робіт для безробітних у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

д) інформаційні та консультаційні послуги, пов’язані з працевлаштуванням.

Застраховані особи, визнані у встановленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували початку безробіття, працювали на умовах повного або неповного робочого дня (тижня) не менше 26 календарних тижнів і сплачували страхові внески, мають право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу. Право на таку допомогу зберігається при настанні перерви страхового стажу з поважних причин, якщо особа протягом місяця після її закінчення зареєструвалась в установленому порядку в державній службі зайнятості як безробітна. Поважними причинами є:

а) навчання у професійно-технічних і вищих навчальних закладах, у клінічній ординатурі, аспірантурі, докторантурі з денною формою навчання;

б) строкова військова служба;

в) здійснення догляду непрацюючою працездатною особою за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 18 років, а також за пенсіонером, який за експертним медичним висновком потребує постійного стороннього догляду;

г) інші поважні причини, передбачені законодавством України.

Допомога по безробіттю виплачується з 8-го дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в державній службі зайнятості. Загальна тривалість виплати такої допомоги не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років. Для осіб передпенсійного віку (за два роки до настання права на пенсію) тривалість її виплати не може перевищувати 720 календарних днів.

Розмір допомоги по безробіттю визначається особам у відсотках до їх середньої зарплати (доходу), визначеної відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 26 вересня 2001 р., № 1266, і залежить від страхового стажу: до двох років – 50 %; від двох до шести – 55 %; від шести до десяти – 60 %; понад десять років – 70 %.

12.9. Державні соціальні допомоги

1. Поняття і види державних соціальних допомог

Державна соціальна допомога – це встановлена законодавством безповоротна грошова виплата, яка надається громадянам за певних обставин та у визначених розмірах за рахунок Державного бюджету.

Соціальна допомога надається: у зв’язку з вагітністю та пологами; при народженні дитини; при усиновленні дитини; по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; на дітей одиноким матерям; батькам, зайнятим доглядом за дитиною-інвалідом; на дітей військовослужбовців строкової служби; на дітей багатодітним сім’ям; інвалідам і громадянам похилого віку, які з поважних причин не набули права на пенсію та інші види допомоги; непрацездатним малозабезпеченим громадянам; як соціальна підтримка громадян похилого віку й інвалідів і в інших випадках, передбачених законодавством.

Законодавство України передбачає широке охоплення громадян різними видами допомог, можливість гнучко й цілеспрямовано задовольняти різні разові й поточні потреби населення.

Державні допомоги поділяються на одноразові, щомісячні й періодичні. До одноразових належить, наприклад, допомога на поховання.

Щомісячні допомоги – це регулярні грошові виплати на визначений законом період. Ними є допомога на дітей одиноким матерям, по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, на дітей-інвалідів з дитинства, малозабезпеченим сім’ям та ін.

Періодичні допомоги охоплюють допомоги по вагітності й пологах, по догляду за хворою дитиною чи іншими членами сім’ї, з тимчасової непрацездатності.

2. Державні допомоги сім’ям з дітьми

З метою врегулювання соціального захисту малозабезпечених сімей та сімей з дітьми прийнято Закони України «Про державну допомогу сім’ям з дітьми», «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім’ям», «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», якими визначено роль держави в матеріальній підтримці сімей з дітьми шляхом надання державної соціальної допомоги.

Під державною допомогою сім’ям з дітьми розуміють грошові виплати сім’ям із дітьми у визначених законодавством випадках, що виплачуються щомісяця, одноразово або періодично, з метою поліпшення матеріального становища сімей з дітьми та створення найсприятливіших умов для розвитку підростаючого покоління.

Відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім’ям з дітьми» від 21 листопада 1992 р. призначаються такі види державної допомоги сім’ям з дітьми:

1) допомога у зв’язку з вагітністю та пологами;

2) допомога при народженні дитини;

3) допомога при усиновленні дитини;

4) допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

5) допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування;

6) допомога на дітей одиноким матерям.

Місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та об’єднання громадян за рахунок власних коштів можуть запроваджувати додаткові види допомоги та встановлювати доплати до державної допомоги сім’ям із дітьми.

3. Державна соціальна допомога малозабезпеченим сім’ям

На реалізацію конституційних гарантій права громадян на соціальний захист – забезпечення рівня життя, не нижчого від прожиткового мінімуму шляхом надання грошової допомоги найменш соціально захищеним сім’ям спрямований Закон України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім’ям» від 1 червня 2000 р.

Державна соціальна допомога малозабезпеченим сім’ям – це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім’ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім’ї.

Державна соціальна допомога призначається й виплачується у грошовій формі малозабезпеченим сім’ям, які постійно проживають на території України, мають середньомісячний сукупний доход, нижчий від прожиткового мінімуму для сім’ї.

4. Державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам

Державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам – це щомісячна державна допомога, що надається у грошовій формі особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам.

Правові засади надання цієї державної допомоги, а також надання державної соціальної допомоги на догляд визначає Закон України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» від 18 травня 2004 р.

Особа, яка не має права на пенсію, – це особа, яка досягла віку 63 років та не має права на пенсію відповідно до чинного законодавства. До досягнення цього віку до осіб, які не мають права на пенсію, належать жінки 1958 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 58 років – які народилися до 30 вересня 1953 року включно; 58 років 6 місяців – які народилися з 1 жовтня 1953 року по 31 березня 1954 року; 59 років – які народилися з 1 квітня 1954 року по 30 вересня 1954 року; 59 років 6 місяців – які народилися з 1 жовтня 1954 року по 31 березня 1955 року; 60 років – які народилися з 1 квітня 1955 року по 30 вересня 1955 року; 60 років 6 місяців – які народилися з 1 жовтня 1955 року по 31 березня 1956 року; 61 рік – які народилися з 1 квітня 1956 року по 30 вересня 1956 року; 61 рік 6 місяців – які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 62 роки – які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 62 роки 6 місяців – які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 63 роки – які народилися з 1 квітня 1958 року по 31 грудня 1958 року.

Допомога призначається особі, яка:

1) встановленого досягла віку та не має права на пенсію відповідно до чинного законодавства або визнана інвалідом в установленому порядку;

2) не одержує пенсію або соціальні виплати, що призначаються для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров’я на виробництві, що передбачені Законом України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»;

3) є малозабезпеченою особою (крім інвалідів, зазначених у наступному пункті);

4) є інвалідом I групи, середньомісячний сукупний дохід якого не перевищує 115 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Державна соціальна допомога призначається довічно особам, які досягли встановленого віку, а інвалідам – на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи.

Розмір допомоги встановлюється виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність:

а) інвалідам I групи, жінкам, яким присвоєно звання «Мати-героїня», – 100 %;

б) інвалідам II групи – 80 %;

в) інвалідам III групи – 60 %;

г) священнослужителям, церковнослужителям та особам, які протягом не менше десяти років до введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» обіймали виборні або за призначенням посади в релігійних організаціях, офіційно визнаних в Україні та легалізованих згідно з законодавством України, за наявності архівних документів відповідних державних органів та релігійних організацій або показань свідків, які підтверджують факт такої роботи, – 50 %;

д) особам, які досягли встановленого віку, – 30 %.

Допомога призначається органами праці та соціального захисту населення та виплачується щомісячно за поточний місяць. Особам, які перебувають на повному державному утриманні у відповідній установі (закладі), виплачується 20 % призначеного розміру допомоги.

Одержувачі державної соціальної допомоги зобов’язані повідомляти орган, що призначив допомогу, про обставини, що можуть вплинути на умови призначення допомоги та її виплату. У разі невиконання цього обов’язку та одержання у зв’язку з цим зайвих сум одержувачі повинні відшкодувати органу, що призначив допомогу, надміру виплачені суми.

Державна соціальна допомога на догляд призначається:

1) інвалідам війни з числа військовослужбовців та інших осіб, яким призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»: а) I групи; б) II і III групи, які є одинокими й за висновком ЛКК потребують постійного стороннього догляду;

2) особам, які належать до інвалідів війни й одержують пенсію за віком, по інвалідності або за вислугу років: а) I групи; б) II і III групи, які є одинокими й за висновком ЛКК потребують постійного стороннього догляду;

3) особам, яким призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і які є інвалідами I групи внаслідок визначених причин, або одинокими пенсіонерами і за висновком ЛКК потребують постійного стороннього догляду;

4) одиноким малозабезпеченим особам, які за висновком ЛКК потребують постійного стороннього догляду та одержують пенсію за віком або за вислугу років чи по інвалідності (крім інвалідів I групи);

5) малозабезпеченим інвалідам I групи, які одержують пенсію за віком або за вислугу років чи по інвалідності.

Державна соціальна допомога на догляд не призначається: особам, які одержують соціальні пенсії або надбавки до пенсії на догляд відповідно до законодавства, що діяло раніше; інвалідам, яким призначено відшкодування витрат на догляд відповідно до Закону України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

12.10. Соціальні послуги

Із прийняттям 19 червня 2003 р. Закону України «Про соціальні послуги» розпочато активну діяльність у напрямку регулювання надання послуг державними соціальними службами. Реформування системи таких послуг передбачається здійснити в напрямку підвищення їхньої якості, посилення адресності, збільшення ефективності й наближення до потреб їх отримувачів. Основні цілі такого реформування – це а) підвищення рівня якості послуг і наближення його до європейського, б) впровадження механізму управління й регулювання системи послуг.

Соціальні послуги – це комплекс правових, економічних, психологічних, освітніх, медичних, реабілітаційних та інших заходів, спрямованих на окремі соціальні групи чи індивідів, які перебувають у складних життєвих обставинах і потребують сторонньої допомоги для поліпшення або відтворення їх життєдіяльності, соціальної адаптації й повернення до повноціного життя. Складними життєвими обставинами є такі, що об’єктивно порушують нормальну життєдіяльність особи, наслідки яких вона не може подолати самостійно. Це інвалідність, часткова втрата рухової активності у зв’язку зі старістю або станом здоров’я, самотність, сирітство, безпритульність, відсутність житла або роботи, насильство, обставини, спричинені наслідками від торгівлі людьми, зневажливе ставлення та негативні стосунки в сім’ї, малозабезпеченість, психологічний чи психічний розлад, стихійне лихо, катастрофа тощо.

Соціальні послуги мають форму матеріальної допомоги або соціального обслуговування.

Матеріальна допомога надається особам, які перебувають у складній життєвій ситуації, у вигляді грошової або натуральної допомоги, як-от: продуктів харчування, засобів санітарії й особистої гігієни, засобів догляду за дітьми, одягу, взуття, інших предметів першої необхідності, палива, а також технічних та допоміжних засобів реабілітації.

Соціальне обслуговування є системою соціальних заходів, що передбачає сприяння, підтримку та послуги, які надають соціальні служби окремим особам чи групам населення для подолання або пом’якшення життєвих труднощів, підтримки їх соціального статусу й повноцінної життєдіяльності. Соціальне обслуговування здійснюється шляхом надання соціальних послуг: за місцем проживання особи (вдома); у стаціонарних інтернатних установах та закладах; у реабілітаційних установах та закладах; в установах та закладах денного перебування; в установах та закладах тимчасового або постійного перебування; у територіальних центрах соціального обслуговування; в інших закладах соціальної підтримки (догляду).

Надання соціальних послуг ґрунтується на принципах:

а) адресності й індивідуального підходу;

б) доступності й відкритості;

в) добровільності вибору отримання чи відмови від надання соціальних послуг;

г) гуманності;

д) комплексності;

е) максимальної ефективності використання бюджетних і позабюджетних коштів суб’єктами, які надають соціальні послуги;

є) законності;

ж) соціальної справедливості;

з) забезпечення конфіденційності суб’єктами, які надають послуги, дотримання ними стандартів якості, відповідальності за дотримання етичних і правових норм.

Видами соціальних послуг є:

1) соціально-побутові – забезпечення продуктами харчування, м’яким і твердим інвентарем, гарячим харчуванням, транспортними послугами, засобами малої механізації, здійснення соціально-побутового патронажу, виклик лікаря, придбання й доставка медикаментів тощо;

2) психологічні – надання консультацій з питань психічного здоров’я й поліпшення взаємин з довколишнім соціальним середовищем, застосування психодіагностики, спрямованої на вивчення соціально-психологічних характеристик особистості з метою її психологічної корекції або психологічної реабілітації, надання методичних порад;

3) соціально-педагогічні – виявлення і сприяння розвитку різнобічних інтересів і потреб осіб, які перебувають у складних життєвих обставинах, організація індивідуального навчального, виховного й корекційного процесів, дозвілля, спортивно-оздоровчої, технічної й художньої діяльності тощо, а також залучення до цієї роботи різноманітних закладів, громадських організацій, заінтересованих осіб;

4) соціально-медичні – консультації щодо запобігання виникненню й розвитку можливих органічних розладів особи, збереження, підтримка й охорона її здоров’я, здійснення профілактичних, лікувально-оздоровчих заходів, працетерапія;

5) соціально-економічні – задоволення матеріальних інтересів і потреб осіб, які перебувають у складних життєвих обставинах, що реалізується у формі надання натуральної чи грошової допомоги, а також допомоги у вигляді одноразових компенсацій;

6) юридичні – надання консультацій із питань чинного законодавства, здійснення захисту прав та інтересів осіб, які перебувають у складних життєвих обставинах, сприяння застосуванню державного примусу й реалізації юридичної відповідальності осіб, які вдаються до протиправних дій щодо цієї особи (оформлення правових документів, адвокатська допомога, захист прав та інтересів особи тощо);

7) з працевлаштування – пошук підходящої роботи, сприяння в працевлаштуванні й соціальне супроводження працевлаштованої особи;

8) з професійної реабілітації осіб з обмеженими фізичними можливостями – комплекс медичних, психологічних, інформаційних заходів, спрямованих на створення сприятливих умов для реалізації права на професійну орієнтацію й підготовку, освіту, зайнятість;

9) інформаційні – надання інформації, необхідної для вирішення складної життєвої ситуації (довідкові послуги), розповсюдження просвітницьких і культурно-освітніх знань (просвітницькі послуги), поширення об’єктивної інформації про споживчі властивості й види соціальних послуг, формування певних уявлень і ставлення суспільства до соціальних проблем (рекламно-пропагандистські послуги);

10) інші соціальні послуги.

Суб’єктами, що надають соціальні послуги, є: державні й комунальні спеціалізовані підприємства, установи й заклади соціального обслуговування, підпорядковані центральним, місцевим органам виконавчої влади й органам місцевого самоврядування, юридичні особи, створені відповідно до законодавства, які не мають на меті отримання прибутку, фізичні особи. Указані суб’єкти здійснюють свою діяльність на професійних засадах відповідно до положення про них або їхнього статуту, де обов’язково зазначаються перелік послуг і категорій осіб, яким вони надаються, умови й порядок їх надання.

Станом на 1 жовтня 2011 р. в Україні функціонує 47 суб’єктів, що надають соціальні послуги для звільнених осіб, з них: два комунальні центри (відділення) соціальної адаптації; 32 недержавні організації; 13 комунальних спеціальних будинків-інтернатів (спецвідділень, відділень) для звільнених осіб. Окрім того, соціальній адаптації звільнених із місць позбавлення волі сприяють 652 спостережні комісії. За 2010 рік до них за допомогою звернулись 9,1 тис. осіб.

Суб’єкти, які надають послуги, на договірних засадах можуть залучати для виконання цієї роботи інші підприємства, установи, організації, фізичних осіб, зокрема волонтерів.

Волонтерська діяльність є важливою ланкою в системі інститутів, існування яких необхідне для розвитку сталого громадянського суспільства й побудови в Україні проголошеної Конституцією соціальної й правової держави.

Правове регулювання провадження волонтерської діяльності здійснюється Законом України «Про волонтерську діяльність».

Волонтерська діяльність – добровільна, безкорислива, соціально спрямована, неприбуткова діяльність, що здійснюється волонтерами та волонтерськими організаціями шляхом надання волонтерської допомоги. Волонтерською допомогою є робота і послуги, що безоплатно виконуються і надаються волонтерами та волонтерськими організаціями. Волонтерська діяльність є формою благодійництва. Безоплатне виконання робіт або надання послуг особами, що має одноразовий характер або здійснюється на основі сімейних, дружніх чи сусідських відносин, не є волонтерською діяльністю. Волонтерська діяльність ґрунтується на принципах законності, гуманності, рівності, добровільності, безоплатності, безкорисливості, неприбутковості.

Волонтерська діяльність здійснюється за такими напрямами:

– надання волонтерської допомоги з метою підтримки малозабезпечених, безробітних, багатодітних, бездомних, безпритульних, осіб, що потребують соціальної реабілітації;

– здійснення догляду за хворими, інвалідами, одинокими, людьми похилого віку та іншими особами, які через свої фізичні, матеріальні чи інші особливості потребують підтримки та допомоги;

– надання допомоги громадянам, які постраждали внаслідок стихійного лиха, екологічних, техногенних та інших катастроф, у результаті соціальних конфліктів, нещасних випадків, а також жертвам злочинів, біженцям;

– надання допомоги особам, які через свої фізичні або інші вади обмежені в реалізації своїх прав і законних інтересів;

– проведення заходів, пов’язаних з охороною навколишнього природного середовища, збереженням культурної спадщини, історико-культурного середовища, пам’яток історії та культури, місць поховання;

– сприяння проведенню заходів національного та міжнародного значення, пов’язаних із організацією масових спортивних, культурних та інших видовищних і громадських заходів;

– надання волонтерської допомоги для ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру;

– надання волонтерської допомоги за іншими напрямами, не забороненими законодавством.

Соціальні послуги можуть надаватися як за плату, так і безоплатно.

Безоплатні послуги державними й комунальними суб’єктами в обсягах, визначених державними стандартами соціального обслуговування, надаються:

а) громадянам, які не здатні до самообслуговування у зв’язку з похилим віком, хворобою, інвалідністю і не мають рідних, які повинні забезпечити їм догляд і допомогу;

б) громадянам, які перебувають у складній життєвій ситуації у зв’язку з безробіттям і зареєстровані в державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, стихійними лихами, катастрофами, які є біженцями внаслідок збройних та міжетнічних конфліктів, якщо середньомісячний сукупний дохід цих осіб нижче встановленого прожиткового мінімуму;

в) дітям та молоді, які перебувають у складній життєвій ситуації у зв’язку з інвалідністю, хворобою, сирітством, безпритульністю, малозабезпеченістю, конфліктами і жорстоким ставленням у сім’ї.

Порядок надання платних соціальних послуг та їх перелік затвердженні постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2004 р., № 12. Їх надають державні й комунальні підприємства, установи й заклади соціального обслуговування, юридичні особи, створені відповідно до законодавства, які не мають на меті отримання прибутку, і фізичні особи.

Платні послуги надаються:

а) громадянам, не здатним до самообслуговування у зв’язку з похилим віком, хворобою, інвалідністю, що не мають рідних, які повинні забезпечити їм догляд і допомогу;

б) громадянам, які перебувають у складних життєвих обставинах у зв’язку з безробіттям (зареєстровані в державній службі зайнятості як шукаючі роботу), стихійним лихом, катастрофою, якщо середньомісячний сукупний дохід перелічених осіб вище встановленого прожиткового мінімуму;

в) іншим громадянам, іноземцям та особам без громадянства, у тому числі біженцям, які проживають в Україні на законних підставах, перебувають у складних життєвих обставинах, потребують сторонньої допомоги і мають можливість оплачувати зазначені послуги.

Види платних соціальних послуг:

а) ведення домашнього господарства;

б) придбання й доставка продовольчих, промислових і господарських товарів, медикаментів, книг, періодичних видань;

в) організація харчування;

г) надання послуги з використання ліжко-місця у закладах (установах), що надають такі послуги;

д) надання в користування м’якого і твердого інвентарю;

е) транспортні послуги;

є) перукарські послуги;

ж) прання білизни й одягу;

з) забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації і здійснення їх ремонту;

и) пошиття й ремонт одягу та взуття;

і) виконання ремонтних робіт;

к) допомога в користуванні послугами зв’язку;

л) виконання сільськогосподарських робіт, у тому числі з використанням сільськогосподарської техніки й догляд за свійськими тваринами;

м) допомога в оплаті комунальних послуг, здійсненні інших платежів;

н) оформлення документів, написання листів;

о) організація консультування з питань законодавства (оформлення правових документів, адвокатські й нотаріальні послуги);

п) представництво інтересів в органах державної влади, установах, підприємствах та організаціях;

р) освітні послуги;

с) організація надання послуг спеціалістами-дефектологами;

т) організація дозвілля;

у) організація надання послуг з психодіагностики, психологічної корекції та психологічної реабілітації;

ф) здійснення профілактичних і санітарно-гігієнічних заходів за місцем проживання (перебування);

х) забезпечення супроводження;

ц) організація надання консультацій лікарями за місцем проживання (перебування);

ч) допомога в працевлаштуванні (крім роботи за кордоном).

Тариф на платну послугу обчислюється з урахуванням собівартості послуги, адміністративних витрат і податку на додану вартість. До собівартості платної послуги включаються витрати – прямі матеріальні, загальновиробничі, на оплату праці та ін. Адміністративні витрати включаються до тарифу в розмірі не більше 15 % витрат на оплату праці працівника, визначених за нормами обслуговування.

Для отримання соціальних послуг, що надаються державними й комунальними підприємствами, установами чи закладами соціального обслуговування, особа, яка їх потребує, звертається з письмовою заявою до місцевого органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Для отримання послуг, що надаються іншими юридичними чи фізичними особами, особа, яка їх потребує, звертається до них з письмовою або усною заявою. Якщо така особа за віком або за станом здоров’я неспроможна самостійно прийняти рішення про необхідність надання їй послуг, таке рішення може прийняти опікун, піклувальник або органи опіки й піклування.

12.11. Соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи

1. Зміст і роль соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи

Громадяни України, які зазнали, а в деяких випадках продовжують зазнавати наслідків масштабної виробничої аварії на Чорнобильській атомній електростанції, є спеціальними суб’єктами права соціального забезпечення. Деструктивні тенденції в усіх сферах життєдіяльності, що виникли після цієї аварії, вимагають вирішення питань соціальної адаптації й соціально-психологічної підтримки постраждалого населення.

Генеральна Асамблея ООН 20 листопада 2007 р. в Резолюції № 62/9 проголосила третє десятиліття після Чорнобильської катастрофи (2006 – 2016) десятиліттям реабілітації і сталого розвитку постраждалих регіонів, що передбачає зміцнення міжнародної співпраці й координацію зусиль у справі повернення постраждалих громадян до нормального життя.

Реалізація соціально-захисної діяльності щодо постраждалих осіб передбачає правове регулювання їх статусу. Першим дійовим кроком із цього питання було прийняття Верховною Радою Української РСР в 1991 р. Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким визначено основні положення стосовно реалізації конституційного права громадян на охорону життя і здоров’я, а також окреслено межі радіоактивного забруднення. Структура Закону складається з десяти розділів (Розділ I. Загальні положення. Розділ II. Статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Розділ III. Єдина система реєстрації та медичного забезпечення осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Розділ IV. Соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, загальні компенсації та пільги. Розділ V. Захист дітей, потерпілих від Чорнобильської катастрофи. Розділ VI. Захист населення, яке потерпіло від Чорнобильської катастрофи. Розділ VII. Особливості регулювання праці громадян, які працюють на територіях радіоактивного забруднення. Розділ VIII. Пенсії і компенсації особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4. Розділ IX. Громадські об’єднання осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Розділ Х. Заключні положення), які об’єднують 71 статтю. На розвиток цього Закону прийнята значна кількість як законів, так і підзаконних нормативно-правових актів.

Громадяни, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, – це фізичні особи, які набули особливого правового статусу, оскільки зазнали або опинились під загрозою отримання шкоди від аварії на ЧАЕС внаслідок виконання своїх трудових функцій або військового обов’язку, народження, проживання, навчання на певних територіях тощо, а також отримали посвідчення встановленої форми.

Особи, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, поділяються на дві групи: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС – громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків і 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи – громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Чинне законодавство передбачає низку пільг і компенсацій громадянам, постраждалим унаслідок Чорнобильської катастрофи. Умовно їх можна класифікувати на наступні види.

1. Пільги й компенсації, що надаються: а) громадянам, які належать до певних категорій постраждалих і б) іншим громадянам.

До інших громадян, які мають право на пільги й компенсації, Законом «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» віднесено:

а) осіб, які працювали з моменту аварії до 1 липня 1986 р. не менше 14 календарних днів або не менше трьох місяців протягом 1986 – 1987 рр. за межами зони відчуження на роботах з особливо шкідливими умовами праці (за радіаційним фактором), пов’язаними з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, що виконувалися за урядовими завданнями;

б) неповнолітніх дітей померлих громадян із числа учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, віднесених до 1 – 3-ї категорії;

в) неповнолітніх дітей громадян, віднесених до 1-ї категорії;

г) дружину (чоловіка) померлого громадянина (громадянки), смерть якого (якої) пов’язана з Чорнобильською катастрофою і якого (яку) віднесено до 1 – 2-ї категорії;

д) дружину (чоловіка) померлого громадянина (громадянки) з числа учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, віднесених до 3-ї категорії, смерть яких пов’язана з Чорнобильською катастрофою;

е) опікуна (на час опікунства) дітей померлих осіб, указаних вище;

є) осіб, які працюють на територіях радіоактивного забруднення.

2. Пільги й компенсації, що надаються:

а) громадянам різних категорій – однакові для всіх за розміром грошового забезпечення;

б) громадянам різних категорій – відмінні за розміром грошового забезпечення;

в) тільки громадянам однієї категорії.

Усім особам, віднесеним до 1 – 4-ї категорій, надаються такі компенсації й пільги:

а) безплатне придбання ліків за рецептами лікарів;

б) першочергове обслуговування в лікувально-профілактичних закладах та аптеках;

в) користування при виході на пенсію та зміні місця роботи поліклініками, до яких вони були прикріплені під час роботи;

г) щорічне медичне обслуговування, диспансеризація із залученням необхідних спеціалістів, лікування в спеціалізованих стаціонарах;

д) виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100 % середньої заробітної плати незалежно від страхового стажу та ін.

Особам, віднесеним до 1 – 3-ї категорій, надаються такі компенсації й пільги:

а) безплатне позачергове зубопротезування (за винятком зубопротезування із дорогоцінних металів і прирівняних по вартості до них, що визначається Міністерством охорони здоров’я України);

б) переважне право залишення на роботі при звільненні працівників у зв’язку зі змінами в організації виробництва і праці, у тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи чи організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування. У разі вивільнення працівників у зв’язку з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи чи організації, скорочення чисельності або штату працівників їм виплачується допомога в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, а також зберігаються за їх бажанням посадовий оклад, тарифна ставка (оклад) на новому місці роботи, але протягом не більше одного року. Їм також гарантується працевлаштування з урахуванням їх побажань або можливість навчання новим професіям (спеціальностям) зі збереженням у встановленому порядку середньої заробітної плати за останнім місцем роботи за весь період перепідготовки, але протягом не більше одного року. При переведенні у зв’язку зі станом здоров’я на нижчеоплачувану роботу зазначеним працівникам виплачується різниця між попереднім заробітком і заробітком на новій роботі до встановлення інвалідності або одужання, але протягом не більше одного року;

в) позачергове обов’язкове забезпечення їхніх дітей місцями в дошкільних закладах незалежно від відомчої підпорядкованості;

г) обов’язкове (протягом року після подання заяви) відведення місцевими радами земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва для тих, хто потребує поліпшення житлових умов і перебуває на квартирному обліку, а також відведення земельних ділянок для ведіння особистого підсобного господарства, садівництва й городництва, будівництва індивідуальних гаражів і дач.

Особам, віднесеним до 1 – 2-ї категорій, надаються такі компенсації й пільги:

а) 50 %-на знижка плати за користування житлом (квартирна плата, плата за утримання будинків); комунальними послугами (газ, електрична й теплова енергія, водопостачання, водовідведення та інші послуги) у межах середніх норм споживання, передбачених законом; телефоном (абонентна плата, оплата послуг електрозв’язку за місцеві телефонні розмови з квартирних телефонів при посекундному обліку їх тривалості). Ці пільги надаються також членам сімей громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, які проживають у житлових будинках (квартирах) усіх форм власності, в межах норм, передбачених законом. До членів сімей громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, належать: дружина (чоловік); неповнолітні діти; непрацездатні батьки; особа, яка проживає разом з постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи особою – інвалідом I групи і доглядає за нею, за умови, що вона не перебуває у шлюбі; особа, яка перебуває під опікою або піклуванням громадянина, який має право на пільги, і проживає разом з ним. Особам, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення, відшкодовується 50 % вартості палива, придбаного в межах норм, установлених для продажу населенню. У разі проживання в гуртожитку оплата за проживання провадиться в розмірі 50 % установленої плати;

б) використання чергової відпустки у зручний для них час, а також отримання додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати строком 14 робочих днів на рік;

в) вступ поза конкурсом до державних вищих закладів освіти, професійно-технічних закладів освіти й на курси для професійного навчання з обов’язковим отриманням місця в гуртожитку на час навчання тим, хто не має житла, й виплатою підвищеної стипендії в порядку й розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, незалежно від місця навчання на території України. Особи, які закінчили середні та професійно-технічні заклади освіти з відзнакою (відмінними оцінками), приймаються без екзаменів до державних вищих закладів освіти за результатами співбесіди. Зазначені особи навчаються в цих закладах освіти за рахунок держави;

г) оплата лікарняних листків по тимчасовій непрацездатності особам, які є учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, нараховується за їх бажанням із середнього фактичного заробітку, який вони одержували під час роботи по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, без обмеження двома тарифними ставками або посадовими окладами. У такому ж порядку оплата лікарняних листків провадиться й особам, тимчасова непрацездатність яких настала внаслідок загального захворювання тощо.

Особам, віднесеним до 1-ї категорії, надаються такі компенсації й пільги:

а) позачергове безоплатне надання санаторно-курортних путівок або одержання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування. Порядок надання путівок, розмір і порядок виплати компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування визначаються Кабінетом Міністрів України;

б) виплата працюючим інвалідам допомоги по тимчасовій непрацездатності до чотирьох місяців підряд або до п’яти місяців у календарному році;

в) безплатне користування всіма видами міського й приміського транспорту (крім маршрутних таксі, в яких число посадочних місць для пасажирів не більше дев’яти) на території України;

г) одержання лікарняного листка на весь період лікування в санаторіях і спеціалізованих лікувальних закладах з урахуванням часу проїзду туди й назад, з виплатою допомоги по державному соціальному страхуванню незалежно від того, ким і за чий рахунок видано путівку;

д) безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України й назад автомобільним, повітряним, залізничним або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків тощо.

Особам, віднесеним до відповідних категорій, можуть надаватися також інші компенсації й пільги.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Розкрийте зміст права на соціальне забезпечення.

2. Як співвідносяться соціальне забезпечення та соціальний захист.

3. Назвіть організаційно-правові форми соціального забезпечення.

4. Надайте характеристику загальнообов’язковому державному соціальному страхуванню як організаційно-правовій формі соціального забезпечення.

5. Надайте характеристику державного забезпечення як організаційно-правової форми соціального забезпечення.

6. Дайте загальну характеристику соціальній допомозі та соціальній підтримці.

7. Із яких рівнів складається пенсійна система в Україні?

8. Дайте визначення пенсій у солідарній пенсійній системі й назвіть їх види.

9. Розкрийте поняття «спеціальне пенсійне забезпечення» та «пенсії за вислугу років».

10. Розкрийте зміст накопичувальної системи пенсійного страхування.

11. Дайте загальну характеристику видів пенсійних виплат із коштів накопичувальної системи пенсійного страхування.

12. Розкрийте зміст загальнообов’язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві.

13. У чому полягає суть загальнообов’язкового державного соціального страхування на випадок безробіття?

14. Назвіть види державної соціальної допомоги та розкрийте їх зміст.

15. Дайте визначення поняття «соціальні послуги» і назвіть їх види.

16. Що слід розуміти під волонтерською діяльністю та в чому вона полягає у сфері надання соціальних послуг?

Глава 13

ОСНОВИ ФІНАНСОВОГО ПРАВА

13.1. Фінансове право: предмет, метод, система

Організація, управління, контроль у сфері публічної фінансової діяльності передбачає чітку правову урегульованість відносин руху публічних фінансових ресурсів. Це означає визначеність при виокремленні об’єкта регулювання, системи суб’єктів відносин, їх повноважень, прав та обов’язків. Зводити фінансово-правове регулювання тільки до руху коштів не зовсім правильно. Ці відносини є предметом декількох галузей права. Предметом фінансового права є лише ті відносини, які регулюють рух публічних фінансів, що утворюються у зв’язку з функціонуванням державних фінансів, фінансів територіальних громад. Таким чином, фінансове право становить сукупність правових норм, що регулюють суспільні відносини у сфері формування, розподілу та використання централізованих і децентралізованих грошових фондів держави й територіальних громад. Саме такий підхід лежить в основі визначення предмета фінансово-правового регулювання, формування меж цієї галузі.

Фінансове право можна аналізувати в кількох площинах: як галузь права; як науку; як навчальну дисципліну. Як галузь права фінансове право належить до публічних галузей. Однак її публічний характер передбачає свій предмет регулювання, особливості методу, які не властиві іншим галузям і цим виокремлюють сферу однорідних суспільних відносин.

Відносини, що становлять предмет фінансового права, характеризуються такими рисами: а) складаються у сфері фінансової діяльності держави; б) реалізуються в процесі руху (формування, розподілу і використання) коштів публічних фондів; в) об’єктом відносин є грошові фонди держави і територіальних громад; г) передбачають виключну роль держави в цих відносинах. Таким чином, предметом фінансового права є суспільні відносини у сфері фінансової діяльності держави та територіальних громад із приводу формування розподілу й використання централізованих і децентралізованих фондів публічних фінансів.

У фінансових правовідносинах найбільш чітко, порівняно з іншими правовідносинами, простежуються державно-владна і майнова сторони. Відносини з приводу публічних фінансів є владно-майновими. З одного боку, держава наділяє компетентні органи владними повноваженнями і контролює надходження коштів до бюджетів та інших публічних фондів; з другого – ці відносини стосуються формування власності держави й територіальних громад, хоча спочатку й у специфічній грошовій формі. Рівень прояву владного характеру дозволяє визначити і специфіку правовідносин. Головною особливістю методу регулювання цієї групи відносин є відсутність права оперативної самостійності суб’єктів. Права й обов’язки відносин регламентуються однозначно, без тих чи інших варіантів і переважно імперативними нормами.

Крім особливостей предмета фінансового права при визначенні природи галузі права, її місця в системі права, важливим критерієм є ще й метод правового регулювання, під яким розуміють сукупність прийомів, способів впливу права на суспільні відносини. Метод правового регулювання реалізується також у ступені впливу на поведінку учасників суспільних відносин, на характер їх взаємозв’язків. Кожен метод правового регулювання має свої характерні риси, сукупністю яких і досягаються завдання і мета правової регламентації.

Основною рисою методу регулювання фінансових відносин є державно-владні веління одним учасникам фінансових відносин з боку інших, які виступають від імені держави. Виходячи з цього, методом фінансового права є імперативний метод. Він передбачає нерівність суб’єктів відносин, що забезпечує надзвичайний стан і роль держави, і знаходить свій вияв у владних приписах, наказах одним суб’єктам з боку інших, які представляють державу та органи самоврядування.

Треба мати на увазі, що метод, заснований на владному підпорядкуванні однієї зі сторін, властивий і іншим галузям права (наприклад, адміністративному). Однак при регулюванні фінансових відносин саме цей метод набуває своєї специфіки, що знаходить свій вияв у конкретному змісті, а також у колі органів, уповноважених державою на владні дії. Так, характерною рисою методу фінансового права є та обставина, що владні приписи торкаються кола платників, порядку, умов і розміру платежів до бюджетів, мети використання коштів тощо. До кола державних органів, уповноважених давати розпорядження учасникам фінансових відносин, належать фінансові органи. Іншою рисою методу фінансового права є широке застосування імперативних (тобто однозначних, що не допускають вибору) норм із метою формування публічних фондів.

Отже, для методу фінансового права характерна певна галузева специфіка:

– на відміну від адміністративно-правового методу, він не базується на вертикальній субординації, підпорядкованості суб’єктів, тоді як владні вказівки виходять від фінансових органів, з якими інші суб’єкти відносин не перебувають в адміністративній залежності;

– основна маса владних розпоряджень виходить від органів, спеціально створених державою для фінансової діяльності;

– такий метод не передбачає повного підпорядкування і залежності одного суб’єкта від іншого, а стосується лише економічного змісту;

– має специфічний об’єкт регулювання – публічні грошові фонди.

Застосування імперативного методу не виключає використання рекомендацій, погоджень, наявності права вибору в поведінці підлеглого суб’єкта. Їх особливістю є похідний характер від імперативного методу, у межах реалізації, виконання владного веління. Справді, узгодження між суб’єктами фінансово-правових відносин можливі, але з приводу більш зручного, точного, своєчасного виконання імперативного обов’язку, тобто погоджується не сама природа обов’язку, а порядок, особливості його виконання. Рекомендації також доречні у фінансовому праві, однак вони або гарантуються, підкріплюються імперативними веліннями, або уточнюють їх. Окрім того, податкові органи можуть на підставі спеціальної угоди надати підприємствам відстрочку платежу. Крім того, часткова диспозитивність поведінки підлеглої сторони – платника податків – може виявлятися й у можливості податкового планування. Однак усі ці особливості в кінцевому підсумку підлеглі основній засаді – методу владних приписів.

Фінансове право включає досить велику сукупність фінансових норм, об’єднаних у певну систему. Ця система розбита на певні групи, що характеризуються специфічними особливостями, логічною структурою. Система фінансового права – це об’єктивна сукупність фінансово-правових норм, що обумовлюють внутрішню побудову фінансового права, зміст і особливості розташування його інститутів.

У системі фінансового права виокремлюються частини, підгалузі, інститути. Норми фінансового права залежно від особливостей регульованих ними відносин утворюють окремі структурні підрозділи. Загальна частина акумулює інститути, що закріплюють спільні підходи до регулювання фінансової системи, які стосуються всіх норм Особливої частини. Загальна частина охоплює норми, що їх, так би мовити, можна було б винести за дужки. У дужках – інститути Особливої частини, і саме до них застосовуються положення Загальної частини, але вже в конкретному випадку, обумовленому характером інституту. До загальної частини належать фінансово-правові норми, що закріплюють основні принципи, форми і методи фінансової діяльності; поняття і функції фінансів; систему фінансових органів, їх повноваження; правове положення інших суб’єктів фінансового права; загальні положення організації фінансового контролю.

Норми загальної частини конкретизуються в Особливій частині, що складається з декількох розділів, підгалузей, які охоплюють відповідні інститути. Регулюючи більш вузькі й однорідні за змістом фінансово-правові інститути, вони утворюють певні підгалузі. Особливу частину становлять фінансово-правові норми, що регулюють відносини у сфері: бюджетної системи; державних доходів і видатків; обов’язкового державного страхування; кредитування; публічного регулювання банківської діяльності; валютного регулювання.

13.2. Правова природа фінансового контролю

Фінансовий контроль – це діяльність відповідних державних органів та недержавних організацій щодо забезпечення законності, фінансової дисципліни, доцільності та ефективності при мобілізації, розподілу та використанні коштів публічних фондів. Розкриваючи зміст фінансового контролю, необхідно звернути увагу на деякі його особливості. Фінансовий контроль:

1) здійснюється спеціальними суб’єктами, що наділені державою особливою компетенцією у сфері фінансового контролю. До їх системи можна віднести: Верховну Раду України, Президента України, Кабінет Міністрів України, Міністерство фінансів України, Рахункову палату, Державну фінансову інспекцію України, Державну податкову службу України, Національний банк України, Державну митну службу України, Державну казначейську службу України, Державну службу фінансового моніторингу України та ін. Певні контрольні функції виконують і органи місцевого самоврядування;

2) передбачає контроль за фінансовою дисципліною, що виходить з чіткого дотримання закріплених нормами права розпоряджень, які регулюють порядок формування, розподілу та використання публічних грошових фондів. Слід наголосити на тому, що вимоги фінансової дисципліни обов’язкові не лише для підприємств усіх форм власності і громадян, але і для органів державної влади та місцевого самоврядування;

3) має чітку цілеспрямованість. Передусім ідеться про спрямованість щодо об’єкта контролю, яким є централізовані та децентралізовані публічні кошти. Однак об’єкт фінансового контролю не обмежується перевіркою лише грошових фондів. Насправді він містить і матеріальні, природні, трудові й інші ресурси держави, позаяк їх використання здійснюється в грошовій формі або опосередковано нею. Інакше кажучи, фінансовий контроль поширюється не тільки на фінансові відносини, але й на пов’язані з ними відносини господарські. Безпосереднім предметом фінансового контролю є первинні документи, що містять відомості про фінансово-господарську діяльність контрольованого суб’єкта.

Зміст фінансового контролю розкривається в основних завданнях, поставлених перед ним, а саме:

а) перевірка своєчасності й повноти виконання контрольованими суб’єктами фінансових зобов’язань перед державою й органами місцевого самоврядування;

б) перевірка виконання органами державної влади та місцевого самоврядування покладених на них функцій з формування, розподілу і використання грошових фондів;

в) перевірка дотримання правильності здійснення фінансових операцій, схоронності коштів та матеріальних засобів;

г) перевірка правильності й ефективності використання публічних грошових фондів;

д) виявлення й усунення порушень фінансової дисципліни;

е) попередження порушень законності у сфері фінансової діяльності, забезпечення відшкодування матеріального збитку, виявлення винних осіб і залучення їх до відповідальності;

ж) виявлення внутрішніх резервів виробництва – підвищення його ефективності, найбільш ощадливого використання матеріальних та грошових ресурсів.

Реалізація перелічених завдань фінансового контролю є необхідною умовою забезпечення правопорядку й законності в процесі здійснення публічної фінансової діяльності.

Засоби фінансового контролю є дуже різноманітними, його здійснення входить до компетенції широкого кола контролюючих органів. У теорії фінансового права склалися різні критерії для класифікації фінансового контролю. Як правило, за основу його поділу беруться: суб’єктний склад контролюючих органів, специфіка об’єкта фінансового контролю, час його проведення.

Так, залежно від часу проведення можна виокремити такі види фінансового контролю:

а) попередній (передує здійсненню фінансово-господарських операцій та здійснюється на стадії складання, розгляду та затвердження проектів бюджетів, кошторисів, планів, договорів. Його основною метою є попередження порушень фінансового законодавства);

б) поточний (проводиться в короткі часові відтинки, безпосередньо в процесі здійснення господарських та фінансових операцій. Він дає змогу знайти помилки і зловживання, що їх припустилися як на стадії попереднього контролю, так і безпосередньо в ході здійснення фінансово-господарської операції);

в) наступний (здійснюється по завершенню конкретної фінансово-господарської операції чи по закінченні певного звітного періоду. Він вирізняється поглибленим і всеосяжним підходом до вивчення фінансово-господарської діяльності контрольованого суб’єкта, комплексним характером).

Залежно від суб’єкта, контроль забезпечується на державному, муніципальному, громадському, аудиторському рівнях. Так, державний фінансовий контроль здійснюють органи держави, наділені відповідною компетенцією щодо провадження контрольних дій. При цьому можна виокремити органи:

– загальної компетенції – Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, Національний банк України;

– спеціальної компетенції – спеціально створені для фінансового контролю (податкові органи, Рахункова палата, фінансові інспекції, казначейство).

Муніципальний фінансовий контроль здійснюється органами місцевого самоврядування. Сфера його застосування досить широка (від затвердження місцевого бюджету, його виконання і затвердження звіту про його виконання до конкретних питань дотримання фінансової дисципліни, що входять до компетенції органів місцевого самоврядування). Як у державному, так і в муніципальному фінансовому контролі можна також виокремити (залежно від галузі дії) надвідомчий (міжвідомчий) і внутрішньовідомчий контроль.

Громадський фінансовий контроль являє собою незалежний фінансовий контроль, що здійснюється представниками громадськості на добровільній і безоплатній основі.

Аудиторський фінансовий контроль є незалежним професійним фінансовим контролем, який проводять аудитори (фізичні особи) і аудиторські фірми.

Залежно від сфери публічної фінансової діяльності вирізняють: бюджетний, податковий, валютний, банківський, страховий контроль. Виокремлення перелічених видів фінансового контролю в цьому випадку фактично ставлять у залежність від тієї галузі фінансової діяльності, в якій безпосередньо здійснюється такий контроль.

Фінансовий контроль застосовує відповідні методи, що становлять сукупність способів, засобів і прийомів із здійснення контрольних функцій. На застосування тих чи інших методів передусім впливають: обсяг компетенції контролюючого органу; цілі та завдання, що перед ним поставлені; момент проведення фінансового контролю. Основними методами фінансового контролю є: обстеження, облік, аналіз, інвентаризація, перевірка й інспектування (ревізія). Вони конкретизуються в різних методиках і правилах проведення контролю, а саме: в обліку; обстеженні; аналізові; інвентаризації; перевірці; інспектуванні.

Облік являє собою досить специфічний фінансово-контрольний метод, сфера застосування якого головним чином обмежується діяльністю контролюючих органів при здійсненні реєстрації суб’єктів контролю (наприклад, платників податків) чи в інших випадках, позначених чинним законодавством. Облік не обмежується суто реєстраційною роботою, а містить також аналітику і створення інформаційної бази.

Обстеження є найбільш характерною дією для попереднього контролю, і проводять його відносно конкретних сторін фінансової діяльності контрольованого суб’єкта. При обстеженні здійснюється діагностика його фінансового стану і дослідження звітності, робиться первинний аналіз дотримання фінансового законодавства, оцінка відповідності його діяльності статутним документам.

Аналіз відбувається на основі звітності (поточної чи за певний період) і будується на використанні таких спеціальних статистичних прийомів, як індексний метод, метод середніх і відносних величин. При цьому методі фінансового контролю шляхом аналітичної діяльності досліджуються основні фінансово-економічні характеристики об’єкта контролю, що найчастіше дає змогу виявити неявні порушення фінансової дисципліни та їх причини.

Інвентаризація – це система контрольних дій, під час яких перевіряється наявність основних засобів, товаро-матеріальних цінностей, грошових коштів, стану розрахунків. Її суть полягає в тому, що перевірка наявності і стану об’єктів визначається оглядом, підрахунками, вимірюванням, зважуванням. При її проведенні комісією складається інвентарний опис.

Перевірка являє собою контрольну дію на певній ділянці діяльності контрольованого суб’єкта, і здійснюється з використанням облікових, звітних документів для виявлення порушень фінансової дисципліни у сфері публічної фінансової діяльності й усунення їх наслідків. Можна виокремити такі підстави класифікації видів перевірок залежно від:

а) організаційної ознаки: планові (внесені у встановленому порядку до плану роботи контролюючого органа); позапланові (здійснюються певною мірою раптово, поза планом, за наявності законодавчо визначених підстав);

б) підстави призначення: повторні (проводяться через деякий час після первісної фінансової перевірки в разі визнання її неякісно проведеною або з метою контролю за усуненням виявлених порушень. Їх проводять з тих самих питань і охоплюють вони той самий часовий період, що і первісні); додаткові (здійснюються для з’ясування питань, що не ставилися перед первісною перевіркою, найчастіше у зв’язку зі знову виниклими обставинами);

в) обсягу: повні (охоплюють всі сторони фінансово-господарської діяльності); часткові (у їх перебігу перевіряються окремі сторони фінансово-господарської діяльності); комплексні (здійснюються, як правило, групою фахівців, при цьому перевірці підлягає дуже широке коло взаємозалежних питань); тематичні (присвячені певному колу питань, ділянці роботи (темі), охоплюють окремий напрямок діяльності суб’єкта, що перевіряється, чи виокремлений тип операцій);

г) місця проведення: виїзні (здійснюються за місцем розташування об’єкта контролю); камеральні (проводяться за місцем дислокації органу фінансового контролю).

Інспектування здійснюється у формі ревізії й полягає в документальній та фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка має забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Ревізія є найважливішим методом фінансового контролю, що характеризується максимальною дієвістю, можливою глибиною і повнотою.

Класифікація ревізій в основному є ідентичною класифікації перевірок, хіба що з певними незначними застереженнями. Наприклад, виокремити можна такий підвид позапланової ревізії, як ревізія, призначувана за постановою органів слідства.

Термін проведення ревізії не може перевищувати 30 днів (продовження цього терміну можливе лише з дозволу керівника органу, який призначив ревізію). За результатами ревізії складається акт. Керівник, який призначив ревізію, зобов’язаний у тижневий термін розглянути її результати і вжити заходів до усунення виявлених порушень, відшкодування нанесених матеріальних збитків, залучення до відповідальності винних осіб, усунення причин і умов, що призвели до порушення фінансової дисципліни.

13.3. Правове регулювання бюджетних відносин в Україні

Центральною ланкою фінансової системи держави є бюджетна система, що складається із державного та місцевих бюджетів. Регулювання бюджетних відносин здійснюється Бюджетним кодексом України, який діє в редакції від 8 липня 2010 р. Ним визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.

Бюджетний кодекс України складається із шести розділів: «Бюджетна система України та основи бюджетного процесу», «Державний бюджет України», «Місцеві бюджети», «Міжбюджетні відносини», «Контроль за дотриманням бюджетного законодавства та відповідальність за порушення бюджетного законодавства», «Прикінцеві та перехідні положення». Показово, що ст. 1 Бюджетного кодексу України визначає коло суспільних відносин, що є предметом його регулювання. До них належать відносини з приводу складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання, контролю за дотриманням бюджетного законодавства та відповідальності за порушення бюджетного законодавства. Окреслені відносини є різновидом владних публічних правовідносин, яким притаманні нерівність сторін, чітка субординація суб’єктів, виключне положення держави, що знаходить свій вияв у пріоритеті її волі над іншими суб’єктами. Таке положення держави обумовлено тим, що в цьому випадку регулювання здійснюється відносно грошових коштів, власником яких є держава (чи місцеве самоврядування), вона ж – і організатор, що керує рухом бюджетних коштів. З урахуванням цього і закріплюється компетенція суб’єктів бюджетних правовідносин.

Однією із основоположних категорій бюджетного права є поняття бюджету, що може розглядатися у двох аспектах: економічному та правовому. Як економічна категорія бюджет є сукупністю економічних відносин, пов’язаних із формуванням, розподілом, використанням певних централізованих грошових фондів, для фінансування завдань державних та адміністративно-територіальних утворень і виконання функцій відповідних органів влади.

Відповідний зміст притаманний бюджету і як правовій категорії. У цьому випадку він являє собою правовий акт, основний фінансовий план утворення, розподілу та використання централізованого грошового фонду держави або територіальної громади. При цьому обов’язково слід розмежовувати поняття бюджету (переважно тут мають на увазі саме економічну сторону цієї категорії) та закону (або акта) про бюджет (правова сторона бюджету). Як правова категорія бюджет характеризується кількома особливостями: а) бюджет затверджується відповідним представницьким органом державної влади; б) термін дії акта, що затверджує відповідний бюджет, дорівнює бюджетному періоду; в) бюджет як фінансовий план закріплює юридичні права та обов’язки учасників бюджетних відносин.

У статті 2 Бюджетного кодексу України наведено поняття бюджету як план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.

Найпростіше та схематичне уявлення про бюджет як план формування, розподілу та використання відповідних централізованих коштів передбачає аналіз двох його складових: доходної та видаткової частин.

Класифікація доходів бюджету здійснюється за чотирма групами: податковими надходженнями; неподатковими надходженнями; доходами від операцій з капіталом; трансфертами.

Податковими надходженнями визнаються встановлені законами України про оподаткування загальнодержавні податки і збори (обов’язкові платежі) та місцеві податки і збори (обов’язкові платежі). Вичерпний перелік загальнодержавних та місцевих податків і зборів встановлено у статтях 9 і 10 Податкового кодексу України, а вже справляння кожного окремого податку чи збору здійснюється відповідно до окремих розділів Податкового кодексу України (розділи ІІІ – ХVІІІ).

До неподаткових надходжень належать:

а) доходи від власності та підприємницької діяльності (наприклад, надходження від розміщення в установах банків тимчасово вільних бюджетних коштів;

б) адміністративні збори та платежі, доходи від некомерційного та побічного продажу (плата за утримання дітей у школах-інтернатах; плата за оренду цілісних майнових комплексів та іншого майна);

в) інші неподаткові надходження (надходження сум різниці в ціні на природний газ; пеня за порушення строків розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності та невиконання зобов’язань).

Доходи від операцій із капіталом складаються шляхом акумуляції: надходження від продажу основного капіталу (кошти від реалізації безхозного майна, скарбів тощо; надходження коштів від Державного фонду дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння); надходження від реалізації державних запасів товарів; надходжень від продажу землі та нематеріальних активів та ін.

Трансферти – це кошти, одержані від інших органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших держав або міжнародних організацій на безоплатній та безповоротній основі. Треба враховувати, що трансферти в Україні існують у двох формах: дотація вирівнювання та субвенція.

Класифікація видатків бюджету здійснюється за різними підставами і групується відповідно до ст. 10 Бюджетного кодексу України за такими ознаками: а) функціональні; б) економічні; в) відомчі; г) програмні.

Функціональна класифікація видатків бюджету дає змогу визначити пріоритети в діяльності держави і за допомогою бюджетного фінансування забезпечити виконання всіх завдань та функцій державою. Така класифікація включає видатки на: загальнодержавні функції; оборону; громадський порядок та судову владу; економічну діяльність; охорону навколишнього природного середовища; освіту та ін.

Економічна класифікація видатків бюджету уточнює використання бюджетних коштів відповідно до їх предметних ознак (заробітна плата, оренда, капітальні витрати тощо). На її підставі забезпечується єдиний підхід до розпорядників та одержувачів бюджетних коштів та виокремлюються захищені статті видатків бюджету.

Відомча класифікація видатків бюджету визначає розподіл бюджетних призначень за головними розпорядниками бюджетних коштів, якими є бюджетні установи в особі їх керівників, що отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень. На її підставі органи казначейської служби ведуть реєстр розпорядників бюджетних коштів.

Програмна класифікація видатків бюджету будується на розподілі бюджетних призначень за бюджетними програмами. Бюджетна програма є сукупністю заходів, спрямованих на досягнення єдиної мети, завдань та очікуваного результату, визначення та реалізацію яких здійснює розпорядник бюджетних коштів відповідно до покладених на нього функцій.

Статтею 13 Бюджетного кодексу закладено загальні підстави вертикальної структури бюджету (незалежно від його рівня), що дає змогу в його складі вирізнити загальний та спеціальний фонди. Загальний фонд включає фінансування видатків бюджету за рахунок усіх доходних надходжень, крім тих, що призначені для зарахування до спеціального фонду. Загальний фонд бюджету забезпечує фінансування основних функцій та завдань держави, територіальних громад, які певним чином узагальнені. Спеціальний фонд бюджету передбачає предметно цільове використання бюджетних коштів за бюджетним призначенням, яке виступає як повноваження, надане головному розпоряднику бюджетних коштів Кодексом, законом про Державний бюджет України або рішенням про місцевий бюджет, що має кількісні, часові та цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування.

Відповідно до ст. 2 Бюджетного кодексу, бюджетна система України становить сукупність державного бюджету та місцевих бюджетів, побудовану з урахуванням економічних відносин, державного та адміністративно-територіальних устроїв і врегульована нормами права. Вона включає два рівні: 1) Державний бюджет України; 2) місцеві бюджети (бюджет Автономної Республіки Крим; обласні бюджети; районні бюджети; бюджети місцевого самоврядування (територіальних громад). До бюджетів місцевого самоврядування віднесено бюджети територіальних громад сіл та їх об’єднань; бюджети територіальних громад селищ; бюджети територіальних громад міст; бюджети територіальних громад районів у містах.

Підставами розмежування бюджетів на місцеві та бюджети місцевого самоврядування є повноваження певних органів влади щодо їх прийняття та виконання і особливості формування доходної частини. Доходи місцевих бюджетів містять переважно закріплені доходи, тобто ті, що надходять за рахунок розподілення загальнодержавних податків і зборів. Бюджети місцевого самоврядування містять як подібні доходи, так і значне коло надходжень власного характеру, доходів, що формуються за рахунок власних джерел відповідних територіальних громад: місцевих податків та зборів; плати за землю; фіксованого сільськогосподарського податку тощо. Бюджети місцевого самоврядування – це базові бюджети.

Бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду. Поряд із цим законодавство чітко визначає обставини, за яких бюджетний період може бути іншим. Такими обставинами є: 1) введення воєнного стану; 2) оголошення надзвичайного стану в Україні.

За допомогою правових норм держава ретельно регламентує відносини, що виникають із моменту формування всіх видів бюджетів до моменту звітування про їх виконання, встановлює порядок та послідовність дій учасників бюджетних правовідносин. У статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетний процес визначається як регламентований бюджетним законодавством процес складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання, а також контролю за дотриманням бюджетного законодавства.

Бюджетний процес складається з відповідних стадій, що визначаються змістом і характером діяльності державних органів, наслідком чого така діяльність набуває нових якостей. У статті 19 Бюджетного кодексу України закріплюються чотири стадії бюджетного процесу, а саме:

1) складання проектів бюджетів;

2) розгляд проекту та прийняття закону про Державний бюджет (рішень про місцеві бюджети);

3) виконання бюджету, в тому числі в разі необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України, рішення про місцеві бюджети;

4) підготовка та розгляд звіту про виконання бюджету і прийняття рішення щодо нього.

Виокремлення таких стадій визначається логікою та історичною природою самого процесу, оскільки вони охоплюють всю діяльність державних органів, починаючи від усвідомлення необхідності здійснення видатків на відповідні потреби, їх прогнозування, винаходження доходних джерел для їх покриття тощо. Такі стадії проходять усі бюджети, що утворюють бюджетну систему України: Державний бюджет та місцеві бюджети. Виходячи з того, що джерелом утворення всіх бюджетів є національний доход країни, який має динамічний характер і який залежить від розвитку економіки й обчислюється, як правило, щорічно, законодавчі та виконавчі органи, що беруть участь у складанні, затвердженні та виконанні бюджетів, кожного разу наново, періодично й систематично проводять оновлення стану відносин, розмірів його доходів та видатків. Усі стадії бюджетного процесу ретельно регламентовані процесуальними нормами бюджетного права, що забезпечує чітке планування та додержання бюджетної дисципліни. При цьому вони йдуть чітко послідовно, одна за одною і їх порядок ні в якому разі не може бути змінений.

На кожній стадії бюджетного процесу вирішуються питання, які не можуть бути розглянуті в інший час. Наприклад, питання надання міжбюджетних трансфертів, закріплення відсоткових відрахувань від загальнодержавних податків та зборів вирішуються на стадії складання бюджету, а остаточно затверджуються на стадії прийняття закону про Державний бюджет. Відкриття та реалізація бюджетних асигнувань здійснюється на стадії виконання бюджету і тільки після його затвердження тощо.

Міжбюджетні відносини – це відносини між державою, Автономною Республікою Крим та місцевим самоврядуванням відповідних бюджетів фінансовими ресурсами, необхідними для виконання функцій, передбачених Конституцією України та законами України. Метою регулювання таких відносин є забезпечення відповідності між повноваженнями на здійснення видатків, закріплених законодавчими актами за бюджетами та бюджетними ресурсами, які повинні забезпечувати виконання цих повноважень. Фактично міжбюджетні відносини відбивають взаємозв’язки бюджетів різних рівнів.

Значення міжбюджетних відносин та роль, яку вони відіграють, надзвичайно великі, оскільки вони не лише поєднують усю бюджетну систему країни, але й належним чином забезпечують як її ефективне функціонування за рахунок досягнення рівного (але не однакового) для всіх територій рівня мінімальної бюджетної забезпеченості, так і фінансову стабільність та реальність кожного конкретного бюджету.

13.4. Податкове право в системі фінансового права

Для галузі фінансового права характерний набір інститутів, що забезпечує всі сторони й елементи юридичного режиму руху державних коштів. Податкове право являє собою складний інститут фінансового права, що регулює основи доходної частини бюджетів. Складний характер інституту податкового права означає певну ієрархічну структуру. Ця структура включає самостійні базові інститути оподаткування (інститут оподаткування фізичних осіб; інститут місцевих податків і зборів; інститут податкової відповідальності та ін.). Інакше кажучи, якщо предмет фінансового права охоплює відносини, пов’язані з рухом публічних коштів, то податкове право виокремлює тільки відносини з односпрямованого руху грошових коштів знизу нагору – від платників до бюджетів у формі податків і зборів. Специфічним є і метод правового регулювання, що має яскраво виражений імперативний характер.

Регулювання податкових відносин здійснюється Податковим кодексом України, який було прийнято 2 грудня 2010 р. Цим актом упорядковується сукупність специфічних відносин, що дає змогу виокремити їх із загальної маси фінансових відносин на підставі того, що йдеться про рух грошей у власність держави і територіальних громад знизу вгору (від платника до бюджетів) у формі податків і зборів. Показово, що законодавець у ч. 1 ст. 1 Податкового кодексу спробував закріпити вичерпний перелік відносин, на регулювання яких спрямований вплив приписів цього кодифікованого акта, а саме:

1) закріплення переліку податків та зборів;

2) порядок адміністрування податків та зборів;

3) закріплення правового статусу платників податків та зборів;

4) компетенцію контролюючих органів та повноваження їх посадових осіб;

5) регулювання відповідальності за порушення податкового законодавства.

Однією із основоположних категорій податкового права є поняття податкової системи. При його визначенні важливо розмежувати два підходи. З одного боку, відповідно до ст. 6 Податкового кодексу України, податкова система являє собою сукупність загальнодержавних та місцевих податків та зборів, що справляються в установленому порядку, і яка виступає як механізм визначених, законодавчо закріплених важелів з акумуляції доходів держави. У цьому випадку робиться акцент на матеріальну сторону податкової системи, що забезпечує механізм дії податків. З другого боку, податкова система містить і досить широкий спектр процесуальних відносин щодо встановлення, зміни, відміни податків, зборів, обов’язкових платежів, забезпечення їхньої сплати, організації контролю і відповідальності за порушення податкового законодавства. Це нібито тіньова, але не менш важлива частина податкової системи.

Таким чином, у широкому розумінні податкова система являє собою сукупність податків, зборів і платежів, законодавчо закріплених у даній державі; принципів, форм і методів їхнього встановлення чи зміни, скасування; дій, що забезпечують їхню сплату, контроль і відповідальність за порушення податкового законодавства.

Податок являє собою досить складну категорію поєднувану і економічно, і юридично. Вирішального значення дефініція податку набуває саме у праві. Так, відповідно до ст. 6 Податкового кодексу України, податок – це обов’язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку.

Характеристика податку припускає не тільки якусь закінчену й коротку дефініцію, а й визначення ознак, що виражають зміст цього поняття. Чинна редакція Податкового кодексу України закріплює три принципові риси, які, на погляд законодавця, мають характеризувати виключно податок. До таких рис віднесено його обов’язковість, безумовність та надходження до відповідного бюджету. Однак податок має й інші, не менш важливі властивості:

1) це вид платежу, закріплений актом органу державної влади;

2) він є індивідуально безвідплатним платежем, що означає односпрямований рух коштів від платника до держави. При цьому платник не одержує (на перший погляд) нічого на заміну, що означає відсутність зустрічних обов’язків держави;

3) має нецільовий характер, що означає надходження його до фондів, що акумулюються державою і використовуються на задоволення державних потреб;

4) має безумовний характер, тобто його сплата не пов’язана ні з якими зустрічними діями, привілеями з боку держави;

5) надходить до бюджету відповідного рівня чи цільового фонду;

6) має обов’язковий характер, що базується на положеннях ст. 67 Конституції України;

7) має безповоротний характер;

8) це платіж у грошовій формі. Сплата податку майном чинним законодавством за загальним правилом не передбачена.

Функції податків, що відбивають їх сутність, можна згрупувати у два блоки: основні і додаткові. До основних належать:

1) фіскальна функція – насичення доходної частини бюджету, доходів держави для задоволення потреб суспільства;

2) регулююча функція – торкається як регулювання виробництва, так і регулювання споживання;

3) контрольна функція.

Додаткові функції податку утворюють підсистему, до складу якої входять наступні види функцій: розподільна, стимулююча (дестимулююча), накопичувальна.

Усю сукупність обов’язкових платежів податкового характеру можна класифікувати за декількома підставами. Виокремлимо найбільш важливі:

1) залежно від компетенції органу, що вводить дію податкового платежу на відповідній території: а) загальнодержавні – податки і збори, установлювані Верховною Радою України, що вводяться в дію виключно Законами і діють на всій території держави (ст. 9 Податкового кодексу України); б) місцеві – податки і збори, перелік яких установлюється Верховною Радою України, вводяться в дію нормативними правовими актами представницьких органів місцевого самоврядування і діють на території відповідних територіальних утворень (ст. 10 Податкового кодексу України);

2) залежно від платника: а) податки з юридичних осіб (податок на прибуток і т. ін.); б) податки з фізичних осіб (податок на доходи фізичних осіб і т. ін.); в) змішані – податки, що передбачають платником і юридичних, і фізичних осіб (податок на додану вартість, плата за землю і т. ін.);

3) залежно від форми оподаткування:

а) прямі (прибутково-майнові) – податки, що стягуються в процесі придбання й акумуляції матеріальних благ, визначаються розміром об’єкта оподаткування, включаються в ціну товару і сплачуються виробником чи власником;

б) непрямі (на споживання) – податки, що справляються в процесі витрачання матеріальних благ, визначаються розміром споживання, включаються у вигляді надбавки до ціни реалізації товару і сплачуються споживачем. При непрямому оподаткуванні формальним платником є продавець товару (робіт, послуг), який виступає посередником між державою і споживачем товару (робіт, послуг). Останній же являє собою платника реального. Саме критерій збігу юридичного і фактичного платника є одним із основних при розмежуванні податків на прямі і непрямі. При прямому оподаткуванні – юридичний і фактичний платники збігаються, при непрямому – ні. Ще одну важливу обставину варто враховувати при розмежуванні прямих і непрямих податків – їх участь в утворенні ціни. Якщо прямі податки закладаються в ціну на стадії виробництва (у виробника), то непрямі – тільки на стадії реалізації і як надбавка до ціни виробництва товару.

13.5. Зміст валютного регулювання

Формою реалізації валютної політики держави є валютне регулювання. Під валютним регулюванням слід розуміти спеціальний правовий режим реалізації валютних відносин, який передбачає комплекс заходів, що їх здійснюють уповноважені державні органи, спрямованих на організацію функціонування внутрішнього валютного ринку в державі, та визначення порядку проведення валютних операцій. Це відбувається відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 р.

Нормативне визначення змісту понять «валюта» та «валютні цінності» знаходить свій вияв у процесі організації системи валютного регулювання і валютного контролю в державі, адже саме через вказані поняття законодавець робить перелік валютних операцій, порядок проведення яких регламентується нормативно-правовими актами валютного законодавства. Відповідно до ст. 1 вищезгаданого Декрету поняття «валютні цінності» включає наступні елементи:

– валюта України – грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законнним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, які вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, що перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших кредитно-фінансових установах;

– платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, бони, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, ощадні книжки, інші фінансові та банківські документи), виражені у валюті України;

– іноземна валюта – іноземні грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших кредитно-фінансових установ за межами України;

– платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, бони, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, інші фінансові та банківські документи), виражені в іноземній валюті або банківських металах;

– банківські метали – золото, срібло, платина, метали платинової групи, доведені (афіновані) до найвищих проб відповідно до світових стандартів, у зливках і порошках, що мають сертифікат якості, а також монети, вироблені з дорогоцінних металів.

Відповідно до ст. 1 Декрету, до валютних операцій належать: операції, пов’язані з переходом права власності на валютні цінності, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов’язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов’язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов’язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Основним елементом національної системи валютного регулювання є валютні обмеження. Валютні обмеження слід розглядати як систему державних заходів, спрямованих на встановлення порядку проведення валютних операцій. Зазначений Декрет передбачає можливість використання валютних обмежень як засобу валютного регулювання, оскільки у п. 2 ст. 2 вказано, що «резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України». Залежно від типу валютних операцій застосовується різний перелік валютних обмежень, що можуть бути пов’язані з ліцензуванням валютних операцій; із встановленням порядку придбання іноземної валюти за дорученням і за рахунок резидентів на міжбанківському валютному ринку України з метою забезпечення виконання їх зобов’язань за зовнішньоекономічними контрактами; з використанням іноземної валюти як засобу платежу на території України; зі встановленням обов’язкового продажу частини надходжень в іноземній валюті на користь резидентів – юридичних осіб та ін.

З метою організації та здійснення валютного регулювання окремі державні органи наділяються відповідними повноваженнями. Валютний контроль є специфічним видом фінансового контролю, який слід розглядати як комплекс заходів, що їх розробляють спеціально уповноважені державні органи та інші суб’єкти, спрямованих на забезпечення додержання учасниками валютних правовідносин валютного законодавства України при проведенні валютних операцій. Валютний контроль поширюється на всі валютні операції, які виступають його об’єктом. З-поміж основних напрямів валютного контролю слід виокремити такі, як: перевірка наявності ліцензій на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом; перевірка додержання порядку реєстрації Національним банком України договорів, які передбачають виконання резидентами боргових зобов’язань перед нерезидентами за кредитами та позиками в іноземній валюті; перевірка правомірності відкриття та використання банківських рахунків резидентами за межами України; виконання резидентами вимог щодо порядку та термінів декларування валютних цінностей та іншого майна, що перебуває за межами України; тощо.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. У чому полягають особливості відносин, що становлять предмет фінансового права?

2. Дайте характеристику методу фінансового права.

3. Якою є система фінансового права?

4. Розкрийте зміст та особливості фінансового контролю.

5. Проведіть класифікацію фінансового контролю.

6. Назвіть та охарактеризуйте методи фінансового контролю.

7. Дайте визначення поняття та структури бюджетної системи.

8. Розкрийте поняття бюджету.

9. Які складові частини має бюджет?

10. Класифікуйте доходи і видатки бюджету.

11. Який бюджетний період встановлено в Україні?

12. Дайте визначення бюджетного процесу.

13. Вкажіть стадії бюджетного процесу.

14. Розкрийте зміст міжбюджетних відносин.

15. Дайте визначення податкової системи України.

16. Яким чином можна визначити поняття «податок»?

17. Наведіть класифікацію податків.

18. Розкрийте зміст валютного регулювання.

19. Дайте визначення поняття «валюта», «валютні цінності» і «валютні операції».

20. У чому полягає сутність валютного контролю?

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

аналіз бюджет бюджетна система бюджетний період бюджетний процес валюта валютне регулювання валютний контроль валютні обмеження валютні операції валютні цінності інвентаризація інспектування міжбюджетні відносини облік обстеження перевірка податкова система податок система фінансового права фінансова дисципліна фінансове право фінансовий контроль

Глава 14

ОСНОВИ ЕКОЛОГІЧНОГО ТА ЗЕМЕЛЬНОГО ПРАВА

14.1. Основи екологічного права

14.1.1. Поняття, предмет і метод екологічного права

Об’єктивно існуюча взаємодія суспільства і природи породжує різні за характером суспільні відносини між певними суб’єктами, а також правові форми, які мають оптимально відповідати цим відносинам. З-поміж різновидів таких відносин самостійне місце посідають екологічні відносини, які формуються в результаті взаємодії природи і суспільства. Природа, як сукупність органічних та неорганічних утворень, функціонує і розвивається за об’єктивними законами. Суспільство ж функціонує на основі законів соціального розвитку. Воно не може існувати без природи, оскільки природні блага забезпечують його життєдіяльність. Природа, у свою чергу, теж потребує адекватної реакції з боку суспільства. Так, використані суспільством як організованими людськими соціальними організмами природні ресурси (наприклад, об’єкти рослинного і тваринного світу) мають відтворюватися і оновлюватися. Ці процеси відбуваються завдяки активній діяльності людини, у процесі якої виникають екологічні відносини, що регламентуються правовими нормами. Юридичною формою таких екологічних відносин є екологічне право. Це самостійна галузь права в системі права України.

Предмет цієї галузі зумовлений комплексним характером його об’єкта. Предмет екологічного права включає відносини, які формуються між суб’єктами з приводу приналежності, використання, забезпечення екологічної безпеки, відтворення природних об’єктів та охорони навколишнього природного середовища з метою задоволення екологічних та інших інтересів.

Екологічні відносини як предмет екологічного права за своїм змістом є різноманітними, але взаємопов’язаними та єдиними. Така єдність обумовлена нерозривним зв’язком усіх природних об’єктів між собою. Ці об’єкти перебувають у постійному і нерозривному об’єктивному зв’язку, створюють єдину екологічну систему.

Разом з тим єдність екологічних відносин не виключає виокремлення їх різновидів, існування яких обумовлене екологічними факторами. Відомо, що відносно самостійні природні об’єкти (води, землі, ліси, надра, атмосферне повітря та ін.) за своїми природними характеристиками відрізняються один від одного. У зв’язку з цим виникають різновиди єдиних екологічних відносин: земельні, водні, гірничі, флористичні, фауністичні, атмосфероповітряні та ін. Це обумовлює необхідність визначення їх правових форм.

Диференціація екологічних відносин як предмета екологічного права за основними природними об’єктами не відміняє їх єдності та предметної цілісності. Виняток становлять земельні відносини, які сьогодні потребують самостійного правового регулювання. Земельне право, норми якого регулюють земельні відносини, будучи самостійною галуззю права України, тісно пов’язане з правом екологічним.

Поділ екологічних відносин можливий за різними критеріями. Так, за основними сферами діяльності людей у галузі навколишнього природного середовища можна розрізняти:

1) відносини, що формуються з приводу приналежності природних об’єктів певному колу суб’єктів на праві власності чи на праві користування;

2) відносини, що виникають у сфері експлуатації природних об’єктів конкретними суб’єктами з метою задоволення своїх інтересів;

3) відносини, що виникають з приводу забезпечення екологічної безпеки довкілля, суспільства та громадян;

4) відносини, що складаються в галузі відтворення, відновлення природних об’єктів, поліпшення їхньої якості;

5) відносини, що виникають у сфері охорони як окремих природних об’єктів, так і довкілля в цілому;

6) відносини, пов’язані з формуванням, збереженням та раціональним використанням екологічної мережі.

Метод правового регулювання екологічних відносин базується на поєднанні імперативних та диспозитивних способів та прийомів щодо поведінки суб’єктів відповідних відносин. Такий підхід до визначення методу обумовлений характером самих відносин, що виникають з приводу певних природних об’єктів, тісно і нерозривно пов’язаних між собою. Саме вони розвиваються за природними законами і становлять єдину екологічну систему (навколишнє природне середовище).

Імперативний метод використовується при регулюванні охоронних відносин, у випадках забезпечення публічних екологічних інтересів, при виникненні надзвичайних екологічних ситуацій та ін. Цей метод є виправданим і у випадках вчинення екологічних правопорушень, коли виникає необхідність застосування імперативних (обов’язкових для виконання) правових приписів щодо конкретних осіб. Він виявляється у встановленні дозволів та заборон, нормуванні, сертифікації, ліцензуванні та екологічній експертизі, застосуванні заходів адміністративної та кримінальної відповідальності за вчинені екологічні правопорушення.

Прийоми та способи диспозитивного методу використовуються передовсім при регламентації відносин власності на природні ресурси, договірних відносин, відносин сумісного використання природних ресурсів, при відшкодуванні заподіяної шкоди тощо.

Екологічне право – це самостійна галузь права у правовій системі України, норми якої регулюють суспільні відносини в галузі охорони навколишнього природного середовища, використання та відтворення природних ресурсів та забезпечення екологічної безпеки в інтересах теперішнього і майбутнього поколінь.

14.1.2. Об’єкти та суб’єкти екологічного права

Під об’єктами права зазвичай розуміють майнові, природні, духовні та інші блага, з приводу яких формуються правовідносини.

Об’єкти екологічного права – це сукупність природних, природно-соціальних умов і процесів, ландшафтів, природних і природно-антропогенних комплексів, екосистем, життя та здоров’я громадян, що підлягають правовій охороні. Вони є однорідними.

Закон України «Про охорону навколишнього природного середовища» (ст. 5) як об’єкт екологічного права виокремлює навколишнє природне середовище в цілому та три його головні елементи: природні ресурси; природні території та об’єкти, які підлягають особливій охороні; життя і здоров’я людей. Навколишнє природне середовище (довкілля) визначається як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів. Це середовище являє собою складну екосистему, якій властиві не тільки суто природні, а й природно-антропогенні цінності, з приводу яких виникають відповідні відносини. Будучи об’єктом екологічного права, вони існують без участі людини або з певною її участю.

Природними об’єктами вважаються невід’ємні компоненти навколишнього природного середовища. До природних ресурсів належать усі природні блага, які є джерелом задоволення потреб людини. Як джерело споживання та задоволення економічних потреб можуть бути як залученими в господарський обіг, так і невикористовуваними в економіці в той чи інший період (землі, води, надра, атмосферне повітря, об’єкти рослинного та тваринного світу та ін.). Природні ресурси поділяються законом на ресурси загальнодержавного та місцевого значення.

До природних територій і об’єктів, що підлягають особливій охороні, належать території та об’єкти природно-заповідного фонду, курортні та лікувально-оздоровчі, рекреаційні, водозахисні, полезахисні та інші території.

Уся сукупність різноманітних територій та об’єктів охоплюється поняттям екологічної мережі. Ця мережа, згідно із Законом України «Про екологічну мережу», утворюється з метою поліпшення умов для формування та відновлення довкілля, підвищення природноресурсного потенціалу території України, збереження ландшафтного та біорізноманіття, місць оселення та зростання цінних видів тваринного і рослинного світу, генетичного фонду, шляхів міграції тварин через поєднання територій та об’єктів природно-заповідного фонду, а також інших територій, які мають особливу цінність для охорони навколишнього природного середовища і відповідно до законів та міжнародних зобов’язань України підлягають особливій охороні (ст. 3).

Самостійною складовою об’єкта екологічного права виступає здоров’я та життя людини, що підлягають державній охороні від негативного впливу несприятливої екологічної обстановки.

До основних ознак об’єктів екологічного права належать:

1) природний, природно-антропогенний або антропогенний характер походження;

2) відсутність вартості у природних і природно-антропогенних об’єктів;

3) неможливість або обмежена можливість відновлення природних і природно-антропогенних об’єктів;

4) екологічний зв’язок з навколишнім природним середовищем;

5) особливий правовий режим їх використання, який містить значну кількість приписів, виконання яких обов’язкове для суб’єктів цих відносин, тощо.

Суб’єктами екологічного права визнаються: народ України, держава, територіальні громади, фізичні та юридичні особи, громадські, міжнародні та релігійні об’єднання, іноземні держави та ін. Суб’єктам екологічного права притаманні наступні характерні ознаки: вони наділені відповідними юридичними правами та обов’язками і реально здатні брати участь в екологічних правовідносинах. У цих правовідносинах реалізуються суб’єктивні права конкретних осіб – учасників правовідносин. Особа набуває статус суб’єкта екологічних правовідносин, коли вона володіє екологічною правоздатністю та екологічною дієздатністю. Здатність володіти екологічними правами й обов’язками заведено вважати екологічною правоздатністю, а здатність самостійно здійснювати екологічні права та обов’язки становить екологічну дієздатність.

З-поміж суб’єктів екологічного права самостійну групу становлять фізичні особи (громадяни України, іноземці та особи без громадянства). За наявності певних умов фізичні особи можуть виступати суб’єктами права власності на окремі природні ресурси, здійснювати право загального та спеціального користування ними, наділені правом на подання позовів до винних осіб про відшкодування шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища, та ін.

Юридичною особою визнається організація, створена і зареєстрована відповідно до законодавства. Залежно від порядку створення з-поміж цих суб’єктів закон розрізняє юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Як суб’єкти екологічного права вони теж повинні володіти екологічною правоздатністю та дієздатністю.

Правосуб’єктність уповноважених органів, які виконують управлінські функції у сфері екології (планування, контроль, облік, екологічну експертизу та ін.), визначається їх компетенцією. З-поміж цих суб’єктів виокремлюються органи загальної та спеціальної компетенції.

14.1.3. Загальна характеристика законодавства про охорону навколишнього природного середовища

Конституція України, як основа для формування екологічної політики і реалізації екологічної функції держави, закріплює ряд принципових положень, які стосуються обов’язку держави щодо охорони навколишнього природного середовища та забезпечення екологічної безпеки (ст. 16), прав власності на природні ресурси (ст. 13), прав громадян на безпечне для життя і здоров’я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди (ст. 50) та ін.

Основу законодавства про охорону навколишнього природного середовища в Україні становить спеціальний закон «Про охорону навколишнього природного середовища» (1991), який є засобом закріплення державної екологічної політики держави. В ньому деталізуються конституційні засади реалізації екологічної функції держави та відображаються основні вимоги, що стосуються предмета екологічного права.

Будучи системоутворюючим актом галузі екологічного права і законодавства, цей закон складається з преамбули та 16 розділів: «Загальні положення», «Екологічні права та обов’язки громадян», «Повноваження рад у галузі охорони навколишнього природного середовища», «Повноваження органів управління у галузі охорони навколишнього природного середовища», «Спостереження, прогнозування, облік та інформування в галузі навколишнього природного середовища», «Екологічна експертиза», «Стандартизація і нормування в галузі охорони навколишнього природного середовища», «Контроль і нагляд у галузі охорони навколишнього природного середовища», «Регулювання використання природних ресурсів», «Економічний механізм забезпечення охорони навколишнього природного середовища», «Заходи щодо забезпечення екологічної безпеки», «Природні території та об’єкти, що підлягають особливій охороні», «Надзвичайні екологічні ситуації», «Вирішення спорів у галузі охорони навколишнього природного середовища», «Відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища», «Міжнародні відносини України у галузі охорони навколишнього природного середовища».

Закон України «Про охорону навколишнього природного середовища» визначає правові, економічні та соціальні основи організації охорони довкілля. Цей Закон регулює екологічні відносини на основі принципів і правил, єдиних для всього екологічного законодавства і права. У ньому закріплені екологічні права й обов’язки громадян, положення, що регулюють надзвичайні екологічні ситуації, обов’язкове проведення екологічної експертизи, заходи щодо забезпечення екологічної безпеки, стандартизації і нормування в галузі охорони навколишнього природного середовища та ін. Законом докладно визначено компетенцію уповноважених органів, які здійснюють управління в галузі охорони навколишнього середовища і використання природних ресурсів. Наприклад, на Міністерство охорони навколишнього природного середовища покладено такі функції: здійснення комплексного управління природокористуванням та охороною довкілля; проведення єдиної науково-технічної політики з питань охорони навколишнього природного середовища і використання природних ресурсів; координація діяльності міністерств, відомств, підприємств і установ у цій галузі; здійснення державного контролю за використанням і охороною природних ресурсів; організація екологічного моніторингу за станом навколишнього природного середовища; здійснення державної екологічної експертизи; подання позовів про відшкодування збитків, заподіяних у результаті порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, та ін.

Поряд із державним управлінням Законом передбачені також повноваження громадських об’єднань у галузі охорони навколишнього природного середовища. Так, громадські формування мають право: подавати позови про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок порушення екологічного законодавства, у тому числі здоров’ю громадян і майну громадських об’єднань; проводити громадську екологічну експертизу, оприлюднювати її результати і передавати органам, уповноваженим приймати рішення; розробляти і пропагувати свої природоохоронні програми і т. ін.

Зазначений Закон розрізняє державну, громадську та інші різновиди екологічної експертизи, закріплює обов’язковість її проведення в процесі законотворчої, інвестиційної, управлінської, господарської та іншої діяльності, що впливає на стан навколишнього природного середовища. Відповідно до Закону правове значення позитивного висновку державної екологічної експертизи полягає в тому, що такий висновок є підставою для відкриття фінансування всіх програм і проектів. Висновок же громадської екологічної експертизи, проведеної незалежно від державної, може враховуватися органами, що здійснюють державну екологічну експертизу, а також іншими заінтересованими органами.

Певне місце в Законі належить нормам, що регулюють використання природних ресурсів, контроль і нагляд за охороною навколишнього природного середовища, а також економічний механізм забезпечення його охорони.

В окремих розділах Закону зосереджено статті, що визначають правовий статус територій і об’єктів, які підлягають особливій охороні, а також норми, що регулюють вирішення спорів у галузі охорони навколишнього природного середовища та відповідальність за порушення екологічного законодавства.

Крім названого вище Закону, екологічні відносини регулюються іншими законами спеціального екологічного призначення: «Про природно-заповідний фонд», «Про охорону атмосферного повітря», «Про екологічну експертизу», «Про зону надзвичайної екологічної ситуації», «Про екологічний аудит» та ін.

Суттєву роль в регламентації екологічних відносин відіграють природоресурсові кодекси (Земельний, Водний, Лісовий та Кодекс України про надра), а також Закони України «Про тваринний світ», «Про рослинний світ» та ін.

Окрім того, джерелами екологічного права виступають нормативно-правові акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних та місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Ряд питань екологічного характеру врегульовано міжнародними договорами.

14.1.4. Природоресурсові кодекси і закони України

Перехід економіки України до ринкових відносин зумовив необхідність докорінних перетворень у галузі природокористування та охорони навколишнього природного середовища та адекватного відображення їх у правовому регулюванні. В основу таких перетворень покладено природоресурсові кодекси і закони України, що останнім часом зазнали суттєвих змін та доповнень.

До природоресурсових належать Земельний, Водний, Лісовий кодекси і Кодекс про надра. Природоресурсовими вважаються також Закони України «Про тваринний світ», «Про рослинний світ», «Про охорону атмосферного повітря», «Про природно-заповідний фонд» та деякі інші.

Ними регламентуються відповідні відносини щодо використання та охорони земель, вод, лісів, надр, об’єктів тваринного та рослинного світу, атмосферного повітря та ін.

Кожен кодекс та закон характеризується своєю специфікою змісту, що зумовлено особливостями предмета правового регулювання. Йдеться, зокрема, про правила користування окремими природними ресурсами та механізмами їх виконання.

Земельний кодекс України, прийнятий Верховною Радою України 25 жовтня 2001 р., регулює відносини в галузі використання, відтворення та охорони земель.

Водний кодекс України, прийнятий 6 червня 1995 р. Верховною Радою України, регламентує відносини в галузі використання, охорони і відтворення вод (водних об’єктів). Ці відносини поряд із земельними, лісовими, гірничими, фауністичними та іншими є складовою частиною екологічних відносин.

Лісовий кодекс України в редакції від 8 лютого 2006 р. присвячений регламентації відносин з метою забезпечення підвищення продуктивності, охорони і відтворення лісів, збереження їхніх корисних властивостей, задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах на основі їх науково обґрунтованого, раціонального використання. Ліси України визнаються її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують переважно екологічні, естетичні, виховні та інші функції, мають обмежене експлуатаційне значення і підлягають державному обліку та охороні. До лісових ресурсів належать деревина, технічна і лікарська сировина, кормові, харчові та інші продукти лісу, які використовуються для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Відносини в галузі використання та охорони надр регламентуються Кодексом України про надра, прийнятим 27 липня 1994 р. З урахуванням специфіки надр вони оголошені виключною власністю народу України і можуть надаватися тільки в користування, наприклад, для видобутку корисних копалин, геологічного вивчення тощо.

Закон України «Про тваринний світ» від 13 грудня 2001 р. регулює відносини в галузі охорони, використання та відтворення об’єктів тваринного світу.

Відносини у сфері охорони, використання та відтворення рослинного світу регулюються Конституцією України, Законами України «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про природно-заповідний фонд України», Лісовим кодексом України, а також спеціальним Законом України «Про рослинний світ» від 9 квітня 1999 р. та іншими нормативно-правовими актами.

Завданням Закону України «Про охорону атмосферного повітря» від 16.10.1992 р. (зі змінами та доповненнями) є регламентація відносин у цій сфері з метою збереження, поліпшення і відновлення стану атмосферного повітря, запобігання і зниження шкідливого впливу на атмосферне повітря, а також зміцнення правопорядку і законності в цій сфері. Він визначає правові й організаційні основи та екологічні вимоги в галузі охорони і використання атмосферного повітря.

Закон України «Про природно-заповідний фонд» від 16 червня 1992 р. закріплює правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду, а також відтворення його природних комплексів і об’єктів.

14.1.5. Право власності на природні ресурси

Право власності на природні ресурси – це сукупність правових приписів, які регулюють суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження природними ресурсами в інтересах як окремої особи, так і суспільства в цілому. Згідно зі ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які розміщені в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об’єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади й органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Зміст права власності на природні ресурси становлять правомочності власника щодо володіння, користування і розпорядження конкретним природним ресурсом.

Володіння означає фактичне утримання конкретного природного ресурсу, панування над ним. Користування – це забезпечена і гарантована законом можливість безпосередньої експлуатації для встановлених цілей шляхом використання корисних властивостей природних ресурсів. Під розпорядженням природними ресурсами розуміють гарантовану власникові законом можливість провадити дії, спрямовані на визначення або зміну юридичного статусу (долі), стану природних ресурсів. З-поміж таких дій найбільш значущими є надання природних ресурсів у користування (у тому числі на умовах оренди), передача їх у власність іншим суб’єктам у встановленому порядку, визначення цільового призначення природних ресурсів, вилучення їх із користування чи викуп із права власності та ін. Право розпоряджатися природними ресурсами – головна правомочність власника. Право володіння і право користування природним ресурсом власник може реалізувати самостійно або передати іншим суб’єктам (наприклад, користувачам), але при цьому він завжди зберігає за собою право розпорядження зазначеним природним ресурсом. Переважна більшість природних ресурсів перебуває в державній власності.

Чинне екологічне законодавство розрізняє поряд з державною комунальну і приватну власність на окремі природні ресурси. Йдеться, зокрема, про землю, ліси, водні об’єкти та об’єкти тваринного світу.

У власності держави можуть перебувати всі природні ресурси. При цьому деякі з них (наприклад, надра) є виключною власністю держави. Це означає, що нікому іншому, крім держави, той чи інший об’єкт природи не може належати на праві власності і надається тільки в користування.

Суб’єктом права державної власності на певні природні ресурси, як ідеться, наприклад, у Кодексі про надра (ст. 4) і Водному кодексі (ст. 6), визначено народ України, а в Лісовому кодексі (ст. 7) і Законі «Про тваринний світ» (ст. 5) – державу в особі Верховної Ради України. Проте незалежно від того, хто, згідно із зазначеними нормативними актами, визнаний власником природних ресурсів, здійснюється це право через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради. Повноваження органів державної виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в галузі використання та охорони природних ресурсів закріплені чинним законодавством.

Суб’єктом права комунальної власності на природні ресурси закон визнає територіальну громаду конкретного населеного пункту. Вона може здійснювати власницькі повноваження (тобто володіти, користуватися і розпоряджатися, наприклад, землею) як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно з чинним законодавством, суб’єктами приватної власності на певні природні ресурси є фізичні та юридичні особи. До останніх належать лише недержавні та некомунальні юридичні особи.

14.1.6. Право природокористування

Природокористування – одна з найважливіших взаємодій людини з природою. Використання людиною природних ресурсів в основному регулюється правовими приписами. Розрізняється право природокористування в об’єктивному і суб’єктивному сенсі. Право природокористування в об’єктивному значенні являє собою правовий інститут, тобто сукупність правових норм, що регламентують порядок, умови і підстави виникнення, здійснення, зміни і припинення прав та обов’язків суб’єкта, який користується природними ресурсами. Під правом природокористування в суб’єктивному значенні розуміють забезпечену законом можливість безпосередньої експлуатації суб’єктом природного ресурсу чи його частини з метою отримання певних благ (матеріального чи нематеріального характеру). Право природокористування є глибоким за своїм змістом. З-поміж його різновидів можна виокремити: право землекористування, право водокористування, право лісокористування, право користування надрами, право користування тваринним світом, право користування атмосферним повітрям, право користування природно-заповідними територіями та ін.

Експлуатація природних ресурсів у встановленому порядку можлива як користувачами, так і власниками цих ресурсів.

Право природокористування характеризується певними принципами. Найважливішими з них є: цільовий характер природокористування, комплексність, сталість, стабільність, самостійний захист прав суб’єктів, які здійснюють експлуатацію природних ресурсів, ліцензування, похідність від відповідних форм власності на природні ресурси та ін.

Чинне законодавство про охорону навколишнього природного середовища розрізняє право загального і право спеціального використання землі, вод, надр, лісів, тваринного і рослинного світу, інших природних ресурсів. Суб’єктами загального використання природних ресурсів можуть бути тільки громадяни. Закон України «Про охорону навколишнього природного середовища» гарантує громадянам це право для задоволення різних життєво необхідних потреб (естетичних, оздоровчих, рекреаційних, матеріальних та ін.).

Загальне природокористування здійснюється громадянами безкоштовно, без закріплення за ними індивідуально визначених природних ресурсів або їх частин. За загальне природокористування не стягується плата і його здійснення не потребує отримання спеціальних дозволів (ліцензій). Прикладами загального природокористування є купання у водоймах загального користування, плавання на човнах, право використання земель, зайнятих вулицями, майданами, проїздами, парками, скверами, та інших земель загального користування в населених пунктах; право вільно перебувати в лісах, збирати дикорослі плоди, горіхи, ягоди, гриби тощо.

На відміну від загального, спеціальне використання природних ресурсів здійснюється не тільки громадянами, але й підприємствами, установами та організаціями в тих випадках, коли природні ресурси чи їх частини у встановленому законом порядку надаються в користування (у тому числі в оренду). При цьому надання природних ресурсів у користування здійснюється на підставі спеціальних дозволів: лісорубних ордерів, лісорубних квитків, лісових квитків, ліцензій, відстрільних карток та ін. Це природокористування здебільшого пов’язане із закріпленням відповідних природних ресурсів за конкретними користувачами і з використанням технічних пристроїв або споруд. Спеціальне використання природних ресурсів для здійснення виробничої чи іншої діяльності можливе тільки за плату. Наприклад, чинним законодавством за використання землі встановлено плату у вигляді земельного податку або орендної плати за землю.

Мета спеціального використання конкретних природних ресурсів визначається законом й уточнюється при наданні їх у користування. Так, земельні ділянки використовуються для потреб сільського чи лісового господарства, розміщення і розвитку населених пунктів (міст, селищ та сіл), для промисловості, транспорту, зв’язку і т. ін. Лісові ресурси служать для задоволення потреб у деревині, захисту вод і земель, регулювання клімату та ін. Надра використовуються для геологічного вивчення, видобутку корисних копалин, будівництва підземних споруджень та інших цілей; водні об’єкти – для задоволення питних і побутових потреб населення, промислового водопостачання, сільського господарства, судноплавства, рибальства та ін. Тваринний світ використовується для здійснення полювання і рибальства, для науково-дослідних, культурно-виховних, естетичних та інших цілей. Об’єкти природно-заповідного фонду правлять за основу для проведення науково-дослідної роботи з метою вивчення природних процесів, забезпечення постійного спостереження за їх змінами, екологічного прогнозування, розробки наукових основ охорони, відтворення і використання природних ресурсів та особливо цінних об’єктів. Крім того, згідно із Законом України «Про екологічну мережу України» території та об’єкти природно-заповідного фонду мають стати ключовими територіями в складі екомережі.

14.1.7. Особливості оренди природних ресурсів

За чинним законодавством окремі природні ресурси як специфічний різновид природокористування є строковими, платними володіннями і користуванням природними ресурсами для самостійного здійснення орендарем підприємницької та іншої діяльності. З-поміж природних ресурсів, що можуть використовуватися на умовах оренди, слід назвати землю (у тому числі земельні ділянки лісогосподарського призначення), а також водні об’єкти.

Відносини, пов’язані, наприклад, з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (ст. 93), Законом України від 2 жовтня 2003 р. «Про оренду землі», іншими нормативними актами, а також договором оренди.

Орендодавцями земельних ділянок можуть бути громадяни та юридичні особи, яким на праві приватної власності належать ці ділянки, або уповноважені ними особи. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, визнаються законом органи місцевого самоврядування (сільські, селищні і міські ради). Землі, що належать державі, в оренду передають органи державної виконавчої влади.

Суб’єкти, яким земельні ділянки надаються в користування на умовах оренди, називаються орендарями. До них належать не тільки місцеві ради, органи державної виконавчої влади, громадяни України, підприємства, установи та організації, громадські об’єднання та релігійні організації, але й спільні підприємства, міжнародні об’єднання за участю українських, іноземних юридичних осіб і громадян, а також підприємства, що цілком належать іноземним інвесторам. Крім того, земля на умовах оренди може бути передана іноземним державам, міжнародним організаціям, іноземним юридичним і фізичним особам та особам без громадянства.

На умовах оренди можуть використовуватися землі як сільськогосподарського, так і несільськогосподарського призначення.

Умови, строки оренди землі визначаються за згодою сторін (орендодавця й орендаря) і закріплюються в договорі. Типова форма такого договору затверджена Постановою Кабінету Міністрів. Укладений договір на право користування землею на умовах оренди за бажанням однієї зі сторін може бути нотаріально посвідченим і набуває законної сили з моменту його державної реєстрації.

Головною умовою договору оренди землі є закріплення в ньому певної мети, для якої передається і надалі має використовуватися конкретна земельна ділянка. Саме цією метою і визначаються межі самостійності господарювання орендаря на орендованій земельній ділянці. Законом передбачено можливість зміни цільового призначення орендованої землі. У цьому разі передача в оренду земельної ділянки здійснюється відповідно до проекту відводу, що є невід’ємним додатком до договору оренди. Залежно від того, які землі передаються в оренду, конкретний орендар набуває відповідних земельних прав, виконує покладені на нього обов’язки. Законодавство закріплює конкретні гарантії стабільності прав орендаря і орендодавця.

Закон дозволяє передачу в оренду не тільки земельної ділянки, але й земельної частки (паю) її власником.

Особливістю оренди землі є те, що орендар може передати її у володіння і користування іншій особі. У такому разі йдеться про суборенду, яка можлива лише за згодою орендодавця. Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Орендне землекористування є платним. За орендовану земельну ділянку з орендаря стягується орендна плата, яка може встановлюватися у грошовій, натуральній та у відробітковій формах. Особа, яка орендує державну чи комунальну землю, оплачує орендну плату лише в грошовій формі. Розмір, умови і строки її внесення визначаються за згодою сторін у договорі оренди.

Право орендного землекористування дає орендарю (громадянину чи підприємству) можливість у багатьох випадках користуватися різними природними ресурсами (корисними копалинами місцевого значення, водними об’єктами та ін.).

Водним кодексом України (ст. 51) передбачено, що в користування на умовах оренди водні об’єкти (їх частини) місцевого значення можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також для лікувальних і оздоровчих цілей. Водокористувачі, яким водний об’єкт (його частина) наданий в оренду, можуть дозволити іншим водокористувачам здійснювати спеціальне водокористування в порядку, який встановлено Водним кодексом України.

14.1.8. Відповідальність за порушення екологічного законодавства

Важливим складовим елементом правового забезпечення раціонального природокористування та охорони навколишнього природного середовища є юридична відповідальність за порушення екологічного законодавства, тобто за екологічні правопорушення. Її зміст полягає в несприятливих для порушника екологічних вимог негативних наслідках у межах, установлених законодавством за правопорушення в галузі екології.

Юридична відповідальність за екологічні правопорушення – це застосування до фізичних і юридичних осіб, які їх вчинили, передбачених законодавством санкцій, виконання яких у необхідних випадках забезпечується державним примусом. Вона характеризується певною специфікою, зумовленою особливостями екологічного правопорушення як обов’язкової підстави для застосування санкцій до порушників екологічного законодавства. Такі особливості випливають зі специфіки екологічної сфери.

Екологічний фактор юридичної відповідальності конкретно виявляється в екологічному правопорушенні, яке являє собою протиправне діяння (дію або бездіяльність), що порушує встановлений екологічний правопорядок і за вчинення якого законом встановлена юридична відповідальність. До складу екологічного правопорушення належать об’єкт, об’єктивна сторона, суб’єкт, суб’єктивна сторона правопорушення.

Під об’єктом екологічного правопорушення розуміють комплекс суспільних правовідносин екологічного характеру, які становлять екологічний правопорядок. Об’єктивна сторона цього правопорушення характеризується:

а) протиправністю дій (бездіяльності), що спричинило порушення екологічного правопорядку;

б) заподіянням чи загрозою заподіяння екологічної шкоди;

в) причинним зв’язком між протиправними діяннями (діями чи бездіяльністю) та його наслідками; способами та іншими обставинами вчинення екологічного правопорушення.

Суб’єктами екологічного правопорушення можуть виступати як фізичні, так і юридичні особи. При цьому суб’єктами кримінальної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності можуть бути тільки фізичні особи – громадяни та посадові особи, а суб’єктами адміністративної та цивільно-правової (майнової) відповідальності – і фізичні, і юридичні особи.

Суб’єктивною стороною екологічних правопорушень є вина у формі умислу чи необережності.

Перелік екологічних правопорушень закріплено в екологічному законодавстві. Відповідно до закону, екологічними порушеннями визнаються: порушення прав громадян на екологічно безпечне навколишнє середовище; порушення норм екологічної безпеки; невиконання вимог державної екологічної експертизи; перевищення лімітів і порушення інших вимог щодо використання природних ресурсів; самовільне використання природних ресурсів; порушення строків внесення платежів за використання природних ресурсів і забруднення навколишнього природного середовища, а також інші передбачені екологічним законодавством правопорушення.

З-поміж екологічних правопорушень можна виокремити відносно самостійні групи. Так, значна кількість екологічних правопорушень пов’язана з порушенням порядку використання природних ресурсів. Самостійну групу становлять екологічні правопорушення, пов’язані з порушенням вимог екологічної безпеки, окрему групу – проступки, що стосуються екологічних прав громадян. Норми екологічного законодавства, якими передбачена в загальній формі відповідальність за екологічні правопорушення, мають відсильний характер, оскільки вони адресують до галузевого законодавства (адміністративного, кримінального, цивільного та трудового), яким встановлена відповідальність за конкретні екологічні правопорушення.

Особи, винні у вчиненні екологічних правопорушень, несуть дисциплінарну, адміністративну або кримінальну та цивільно-правову відповідальність.

Дисциплінарна відповідальність за порушення екологічного законодавства застосовується, згідно з нормами трудового законодавства до фізичних осіб (працівників підприємств, установ чи організацій), у разі порушення ними екологічних вимог внаслідок недодержання або порушення трудової чи виробничої дисципліни.

Адміністративні стягнення накладаються на винних, якщо порушення екологічного законодавства характеризуються відносно невисоким ступенем небезпеки і не пов’язані з притягненням до кримінальної відповідальності. Притягнення до адміністративної відповідальності за екологічні правопорушення здійснюється згідно з приписами Кодексу України про адміністративні правопорушення і застосовується спеціально уповноваженими державними органами (їх посадовими особами), які, будучи суб’єктами виконавчої влади, накладають адміністративні стягнення.

За вчинення екологічних правопорушень, визнаних за законом злочинами, передбачено кримінальну відповідальність. Правові засади цього виду відповідальності за екологічні злочини передбачені Кримінальним кодексом України. Основна мета кримінальної відповідальності за екологічні злочини полягає в забезпеченні виконання правил охорони довкілля і раціонального природокористування, а також захисту.

Законом закріплено обов’язок підприємств, установ, організацій і громадян відшкодовувати збитки, заподіяні ними внаслідок порушення екологічного законодавства, тобто нести цивільно-правову відповідальність. Така відповідальність покладається на винних суб’єктів незалежно від притягнення їх до кримінальної чи адміністративної або дисциплінарної відповідальності. Суть цієї відповідальності полягає в покладанні на особу, яка вчинила екологічне правопорушення, обов’язку відшкодувати майнову або моральну шкоду, заподіяну внаслідок порушення норм екологічного законодавства.

Специфіка цивільно-правової відповідальності за екологічні правопорушення зумовлена особливостями об’єкта правопорушення, способами обчислення розміру заподіяної шкоди, завдання цієї шкоди, доведення цієї шкоди, а також деякими іншими екологічними факторами. Головна функція цієї відповідальності полягає в компенсації заподіяної шкоди.

Шкода, завдана навколишньому природному середовищу в цілому або природним ресурсам у процесі здійснення господарської діяльності або внаслідок забруднення навколишнього природного середовища, зазвичай належить до категорії позадоговірних зобов’язань та іменується екологічною шкодою. Її зміст полягає в порушенні якісного стану навколишнього природного середовища в цілому і окремих природних ресурсів зокрема. Ця шкода може знаходити свій вияв у формі забруднення навколишнього природного середовища, виснаження окремих природних ресурсів, завдання збитків природокористувачам та ін.

Загальні питання стосовно відшкодування шкоди, завданої екологічними правопорушеннями, регулюються цивільним законодавством. Разом з тим визначення розміру такої шкоди здійснюється за спеціальними правилами, які встановлені екологічним законодавством. Ідеться, зокрема, про застосування спеціальних такс, методик обчислення розміру шкоди або ж, за їх відсутності, за фактичними витратами на їх відновлення порушеного стану довкілля з урахуванням завданих збитків, у тому числі неотриманих доходів.

Порядок накладення дисциплінарних, адміністративних, кримінальних і цивільно-правових санкцій за екологічні правопорушення регулюється відповідним спеціальним законодавством (трудовим, адміністративним, кримінальним, цивільним та ін.).

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Наведіть визначення екологічного права.

2. Що є предметом екологічного права?

3. Назвіть метод екологічного права.

4. Назвіть особливості екологічних відносин.

5. Як можна класифікувати екологічні відносини?

6. Що є об’єктом екологічного права?

7. Якими ознаками та особливостями характеризуються об’єкти екологічного права?

8. Які існують відмінності між природними ресурсами та природними об’єктами?

9. Наведіть перелік суб’єктів екологічного права.

10. Які особливості суб’єктів екологічного права вам відомі?

11. Які ознаки характеризують суб’єктів екологічного права?

12. Які конституційні положення регулюють екологічні відносини?

13. Який закон становить основу екологічного законодавства?

14. Якою є структура Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища?

15. Назвіть закони спеціального екологічного спрямування.

16. Які Укази Президента України регулюють екологічні відносини?

17. У чому полягає особливість регулювання екологічних відносин актами місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування?

18. Назвіть природоресурсові кодекси та закони.

19. Назвіть спільні риси природоресурсових кодексів та законів.

20. Які відмінності існують між природоресурсовими кодексами і законами?

21. Які відносини регулюють природоресурсові кодекси і закони?

22. Наведіть визначення права власності на природні ресурси.

23. Назвіть основні конституційні приписи, що стосуються права власності на природні ресурси.

24. Що означає поняття «володіння природними ресурсами»?

25. Які є форми розпорядження природними ресурсами?

26. У чому полягають особливості користування природними ресурсами?

27. Які правомочності суб’єкта становлять зміст права власності на природні ресурси?

28. Які природні ресурси можуть належати лише державі?

29. На які природні ресурси законом встановлено багатосуб’єктність права власності?

30. Які форми власності на природні ресурси встановлені законом?

31. Назвіть суб’єктів права власності на природні ресурси.

32. Які різновиди права природокористування вам відомі?

33. Які існують відмінності права природокористування в об’єктивному та суб’єктивному сенсі?

34. Чим відрізняється право загального від права спеціального використання природних ресурсів?

35. Якою є мета спеціального використання природних ресурсів?

36. Наведіть приклади загального використання природних ресурсів.

37. Назвіть принципи права природокористування.

38. Які природні ресурси можуть надаватися в оренду?

39. Як оренда визначається в законі?

40. Чим регулюються орендні відносини?

41. Як називаються сторони орендних відносин?

42. Що означає суборенда природних ресурсів?

43. Як визначаються умови та строки оренди землі?

44. Дайте визначення екологічного правопорушення.

45. Які складові елементи становлять екологічне правопорушення?

46. Чим характеризується об’єктивна сторона правопорушення?

47. Дайте класифікацію екологічних правопорушень.

48. Яка відповідальність встановлена законом за екологічні правопорушення?

49. У яких випадках настає адміністративна відповідальність за екологічні правопорушення?

50. У чому полягає специфіка цивільно-правової відповідальності за порушення екологічного законодавства?

14.2. Земельне право

14.2.1. Земельне право та земельні правовідносини

Земельне право – це самостійна галузь права, яка являє собою систему правових норм, що регулюють суспільні відносини, пов’язані із використанням, охороною та відтворенням землі. Такі відносини виникають щодо землі як частини земної поверхні із простором над та під нею, необхідним для її цільового використання, включаючи розташований у межах цього простору ґрунтовий покрив.

Землі як об’єкт правового регулювання характеризуються специфічними ознаками: вони не створені працею людини, мають сталий кількісний характер; їх площі не можуть бути штучно збільшені або зменшені; виконують функцію основного засобу виробництва в сільському та лісовому господарстві; перебувають у тісному нерозривному зв’язку з іншими природними об’єктами тощо. Землі суттєво відрізняються від майна як об’єкта правових відносин. Земля як частина навколишнього природного середовища, не будучи індивідуалізованою, не може бути об’єктом цивільних прав та обов’язків. У свою чергу, земельна ділянка – це частина землі із визначеними межами, конкретним місцем розташування та присвоєним кадастровим номером.

Вона може розглядатися як особливий специфічний різновид майна. Належність земельної ділянки до майна обумовлює наявність у її правовому режимі специфічних ознак. Це стосується не лише земельної ділянки у вузькому розумінні (ділянка з чітко встановленими межами, присвоєним кадастровим номером і адресою, що вказує на місце розташування), а й будь-якої частини земної поверхні, яка може бути індивідуалізована.

Предметом земельного права вважають суспільні земельні відносини. Стаття 2 Земельного кодексу України визначає земельні відносини як суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, тобто йдеться фактично лише про відносини власності на землю. Проте до предмета земельного права включаються, окрім відносин власності, ще й багато інших різновидів суспільних відносин: відносини із охорони та відтворення земель, застосування юридичної відповідальності за вчинені земельні правопорушення та ін.

Суспільні земельні відносини, врегульовані нормами права, трансформуються в земельні правовідносини. Земельні правовідносини, будучи галузевими, як і інші правовідносини, складаються з наступних елементів:

1) суб’єкти, тобто учасники земельних відносин (фізичні та юридичні особи, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, держава, Український народ та ін.);

2) об’єкти – індивідуально визначені земельні ділянки, щодо яких виникають земельні правовідносини;

3) зміст земельних правовідносин становлять суб’єктивні права та обов’язки учасників цих відносин. Суб’єктивним земельним правом визнається можливість учасника (суб’єкта) земельного правовідношення поводити себе у взаємостосунках з іншими суб’єктами земельних правовідносин у порядку і з дотриманням правил, встановлених нормами земельного права. Суб’єктивний обов’язок учасника земельних правовідносин являє собою міру належної поведінки учасника правовідношення. Суб’єктивному праву одного суб’єкта земельних правовідносин кореспондує суб’єктивний обов’язок іншого суб’єкта права.

Основні права та обов’язки учасників земельних правовідносин, які становлять їх зміст, обумовлені цільовим призначенням земельної ділянки та правовим режимом її використання.

14.2.2. Земельний кодекс України – джерело земельного права

Джерелом земельного права визнається зовнішня форма вираження загальновизнаних правил поведінки, які є обов’язковими для дотримання та виконання всіма особами, що мають юридичний зв’язок із державою чи перебувають на її суверенній території. З-поміж джерел цієї галузі права домінуючу роль відіграють прийняті уповноваженими державою органами влади нормативно-правові акти, які містять загальнообов’язкові правові вимоги, норми, правила, що регулюють суспільні земельні відносини. Важливе місце серед них належить Земельному кодексу України, прийнятому 25 жовтня 2001 р. та введеному в дію з 1 січня 2002 р. Будучи кодифікованим систематизуючим законодавчим актом, кодекс покликаний стати інтегруючою і цементуючою основою для формування і розвитку вітчизняного земельного законодавства. Його головне завдання полягає у встановленні висхідних принципових положень правового регулювання відносин у галузі використання, відтворення земельних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки, запобігання, ліквідації негативного впливу господарської та іншої діяльності на земельний фонд, збереження родючості ґрунтів, ландшафтів та інших природних комплексів, унікальних територій та природних об’єктів, пов’язаних з історико-культурною спадщиною.

Земельний кодекс є тим законодавчим актом, який покликаний конкретизувати і деталізувати основні положення Конституції України у сфері регулювання земельних відносин та визначати основні аспекти інститутів земельного права.

За змістом, структурою та напрямами чинний Земельний кодекс України суттєво відрізняється від попереднього Земельного кодексу в редакції від 1992 р. Він віддзеркалює стратегію держави, спрямовану на поглиблення та подальший розвиток земельної реформи, створює необхідну законодавчу основу для подальшої нормотворчої та правозастосовної практики. Цей кодифікований земельний закон регулює суспільні відносини щодо землі як матеріальної основи суверенітету й територіальної цілісності держави, просторової бази довкілля, систем розселення та транспортних мереж, засобу виробництва в сільському та лісовому господарстві, об’єкта економічного обігу та відносини права власності.

Структурно Земельний кодекс України складається з десяти розділів. У ньому відтворюється зміст ст. 14 Конституції України, згідно з якою земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Із змісту Земельного кодексу випливає, що він посідає домінуюче місце в системі природоресурсових кодексів, з-поміж цих кодексів він є пріоритетним.

Чинний Земельний кодекс, будучи основним спеціалізованим джерелом земельного права, зберігає певну наступність із попереднім кодексом. Водночас він містить низку новел, закріплює ряд положень нових правових інститутів. Йдеться, зокрема, про розмежування земель державної та комунальної власності, земельні сервітути, емфітевзис і суперфіцій та ін.

Як принципово новий документ ринкового спрямування кодекс закріплює обов’язковість продажу земельних ділянок державної та комунальної власності та права оренди цих ділянок і прав на них.

Специфіка цього джерела земельного права полягає в тому, що більшість його норм не мають прямої дії. Ця обставина зумовлює необхідність розробки та прийняття інших законів чи підзаконних нормативних актів, які мають бути присвячені основним інститутам земельного права.

14.2.3. Склад та цільове призначення земель України

Земельним кодексом України (ст. 18) передбачено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об’єктами. Усі землі у складі земель України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, що мають особливий правовий режим. З-поміж них закон виокремлює: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв’язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Кожна з наведених категорій земель характеризується узагальненим, або основним, цільовим призначенням земельних ділянок, які входять до відповідної категорії.

Поділ земель України на категорії здійснений на основі природних (екологічних) ознак та соціально-економічних і виробничих характеристик використання земель. Такий підхід законодавця має на меті забезпечити задоволення різноманітних потреб суспільства, наприклад, у розміщенні та сталому розвитку населених пунктів, вирощуванні сільськогосподарської продукції та ін.

Відповідні глави Земельного кодексу України містять спеціальні приписи, які визначають особливості правового режиму та поняття кожної категорії земель, а також присвячені регламентації відносин, що стосуються використання земель тієї чи іншої категорії.

Серед усіх категорій земель, що входять до складу земель України, центральне місце займають землі сільськогосподарського призначення. Такими землями Земельний кодекс визнає землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Пріоритетність цих земель обумовлена їх конституційним закріпленням як основного національного багатства, що перебуває під особливою охороною держави.

Законом передбачено, що земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати в запасі. Землі запасу не утворюють самостійної категорії і перебувають у віданні держави або територіальних громад у межах їх компетенції, визначеної законом.

Віднесення земель до конкретної категорії з урахуванням їх основного цільового призначення здійснюється органами державної виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень.

Зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання в користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об’єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Процедура зміни цільового призначення земель окремих категорій характеризується певною специфікою.

У межах конкретної категорії земель власник або користувач земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення, тобто в межах основного цільового призначення певної категорії земель дозволені види її використання визначаються особою, яка їх використовує.

14.2.4. Права на землю

У земельному праві України права на землю – це головні соціальні цінності, що визнаються в суспільстві, закріплюються нормами Конституції України та іншими законами і передбачають та гарантують для всіх учасників земельних відносин юридично забезпечені можливості щодо використання землі з метою задоволення життєвих потреб та різнобічних інтересів.

Суспільні відносини, які виникають при набутті, здійсненні чи припиненні земельних прав як соціальних цінностей, регулюються системою правових норм, що забезпечують механізм використання землі для задоволення приватних і суспільних потреб.

За радянських часів розрізнялося право власності на землю (земля перебувала у виключній державній власності) та право користування землею. Останнє включало право постійного та тимчасового користування земельними ділянками.

Становлення і розвиток земельних прав у незалежній Україні відбувалося кількома етапами, кожен із яких характеризується своїм переліком прав на землю. Так, після проголошення незалежності України в законодавстві були закріплені такі права на землю, як право державної власності на землю, право постійного користування землею, право довічного успадкованого та постійного володіння землею. В подальшому законодавче закріплення дістало наступні права на землю: право власності Українського народу на землю, право приватної державної та колективної власності на землю, право постійного користування землею, право оренди землі, право на іпотеку землі, право на земельну частку (пай).

З прийняттям чинного Земельного кодексу України (2001) до системи прав на землю були внесені суттєві зміни. Так, у кодексі закріплено право комунальної власності на землю, право власності іноземних держав на землю в Україні, право земельного сервітуту та право добросусідства. Водночас тут не згадується про право колективної власності на землю. В подальшому в системі земельних прав були законодавчо закріплені також право на забудову чужої земельної ділянки (суперфіцій), право на користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право ренти. Самостійне місце належить обмеженим земельним правам, наприклад праву земельного сервітуту. Невичерпний перелік видів права земельного сервітуту закріплений законом (право проходу та проїзду на велосипеді, право прогону худоби по наявному шляху, право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв’язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій та ін.).

Права на землю – це детерміновані природним правом людини на землю та об’єктивними функціями землі, визнані в суспільстві, нормативно закріплені, формально виражені в законах, гарантовані державою правила поведінки, у яких визначається міра можливої свободи особи у використанні землі, а також передбачаються обмеження, заборони і здійснення цих прав.

Права на землю можуть бути класифіковані за різними критеріями. Найбільш розповсюдженою класифікацією є їхній поділ на два види: 1) об’єктивні; 2) суб’єктивні.

Об’єктивними правами на землю вважаються закріплені в нормах права та формально визначені в законах правила поведінки суб’єктів у сфері використання землі, які визнаються в суспільстві, гарантуються, підтримуються і захищаються державою.

Під суб’єктивними правами на землю розуміють законодавчо забезпечену можливість і здатність особи реалізувати земельну правосуб’єктність щодо використання землі для задоволення власних інтересів.

Виникнення суб’єктивних земельних прав закон пов’язує з приватизацією земельних ділянок, укладенням цивільно-правових угод, а при наданні їх в оренду чи постійне користування – з діями уповноважених органів, які являють собою акт розпорядження землею.

Моментом виникнення земельних прав зазвичай вважається момент їх державної реєстрації. Серед документів, що посвідчують право на земельну ділянку, закон розрізняє:

– державний акт на право власності на земельну ділянку;

– цивільно-правову угоду;

– свідоцтво про право на спадщину;

– державний акт на право постійного користування земельною ділянкою;

– договір оренди землі, зареєстрований відповідно до закону.

14.2.5. Приватизація земельних ділянок

Важливою складовою формування в Україні засад ринкової економіки є приватизація земель. Вона розпочалась із прийняттям Закону України «Про форми власності на землю» та Земельного кодексу України в редакції від 13.03.1992 р.

Розрізняють приватизацію земель в широкому та вузькому сенсі. У першому випадку йдеться про відчуження майна, що перебуває в державній (комунальній) власності, на користь фізичних та юридичних осіб, у другому – про безоплатне одноразове (у межах встановлених норм) відчуження земельних ділянок державної та комунальної власності громадянами України.

Чинне земельне законодавство закріплює різні моделі приватизації земельних ділянок:

– приватизацію земельних ділянок із земель запасу;

– приватизацію земельних ділянок, що були раніше надані особам, які бажають їх приватизувати;

– приватизацію земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших осіб;

– приватизацію земельних ділянок колективами громадян;

– приватизацію земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Кожна із наведених моделей приватизації земельних ділянок характеризується своєю процедурою. Так, приватизація земельних ділянок із земель запасу застосовується при отриманні земельних ділянок для ведення фермерського та особистого селянського господарства, для садівництва, будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, а також у розмірі земельних часток (паїв) громадянами України, евакуйованими із зони відчуження, відселеними із зони безумовного (обов’язкового) або зони гарантованого добровільного відселення та ін.

Процедура приватизації у цьому випадку включає наступні стадії:

– подачу клопотання до відповідного органу державної виконавчої влади або органу місцевого самоврядування за місцезнаходженням земельної ділянки;

– надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки;

– замовлення і виготовлення проекту;

– погодження проекту землеустрою;

– державну землевпорядну експертизу проекту землеустрою;

– затвердження проекту;

– виготовлення, видачу та реєстрацію державного акта;

– реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Приватизація земельних ділянок, наданих раніше в користування громадянам, здійснюється за спрощеною процедурою, яка включає наступні стадії:

– подачу заяви з доданими до неї технічними матеріалами та документами;

– розгляд заяви;

– видачу державного акта та його реєстрацію;

– реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Особливість приватизації земельних ділянок юридичними особами полягає в тому, що чинне законодавство передбачає можливість передачі безоплатно у приватну власність лише окремих різновидів юридичних осіб: садівницьких товариств, житлово-будівельних (житлових) та гаражно-будівельних кооперативів, об’єднань співвласників багатоквартирних будинків.

Специфіка приватизації земельних ділянок для ведення фермерського господарства обумовлена самим правовим положенням фермерського господарства. Їй притаманні наступні особливості:

– проект відведення земельної ділянки замовляється за рахунок Українського державного фонду підтримки фермерських господарств;

– при судовому вирішенні питання рішення суду є підставою для відведення земельної ділянки в натурі.

Чинним законодавством закріплене право громадян України на приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ і організацій у розмірі земельної частки (паю), а також право на приватизацію земельної ділянки в розмірі земельної частки (паю) особами, що постраждали від Чорнобильської катастрофи.

14.2.6. Правові засади ринкового обігу земельних ділянок

Обіг земельних ділянок (чи прав на них) являє собою врегульовані нормами чинного законодавства суспільні відносини, що виникають між відповідними суб’єктами у процесі переходу прав на земельні ділянки з підстав і в порядку, передбачених законом, договором чи рішенням суду.

Об’єктом таких правовідносин виступають земельні ділянки, що не заборонені законом для вільного відчуження від однієї особи до іншої. Вони характеризуються притаманними їм фізичними та юридичними ознаками: нерухомість, обмеженість у просторі, неможливість переміщення з одного місця на інше і т. ін. Суб’єктами ринкових земельних правовідносин є фізичні та юридичні особи, органи державної виконавчої влади та місцевого самоврядування, які можуть бути учасниками цивільно-правових відносин. Зміст цих правовідносин становлять права та обов’язки всіх учасників ринкових земельних правовідносин.

Суспільні відносини, що виникають між особами з приводу набуття і реалізації права власності та інших речових прав на земельні ділянки, права оренди земельних ділянок фактично означають перехід права на земельну ділянку від однієї особи до іншої.

Чинне земельне законодавство передбачає набуття прав на земельні ділянки як на конкурентних, так і не на конкурентних засадах. Зокрема, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис) підлягають обов’язковому продажу на земельних торгах, що проводяться у формі аукціону. Не підлягають продажу на аукціоні окремі земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них, перелік яких закріплений законом. Земельні торги не проводяться, наприклад, при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам для сінокосіння і випасання худоби, городництва та для іншого цільового використання, встановленого законом.

Характерною рисою набуття земельних прав не на конкурентних засадах є те, що продаж земельних ділянок або прав на них (оренди, супрефіцію, емфітевзису) із земель державної та комунальної власності здійснюється органами державної влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставі та в порядку, встановлених Земельним кодексом України. Окрім того, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава можуть набувати у власність земельні ділянки на підставі інших цивільно-правових угод (міни, ренти, успадкування, дарування тощо). Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог Земельного кодексу України.

Щодо набуття права власності на окремі земельні ділянки чинне законодавство висуває деякі спеціальні вимоги. Так, покупцями земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва може виступати обмежене коло осіб: громадяни України, які мають сільськогосподарську освіту або досвід роботи в сільському господарстві чи займаються веденням товарного сільськогосподарського виробництва.

Деталізація та конкретизація норм Земельного кодексу України, які регулюють відносини у сфері обігу земельних ділянок, має бути здійснена в законі «Про ринок земель», проект якого розглядається Верховною Радою України.

Слід мати на увазі, що до 1 січня 2013 р. не допускається купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності (крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб), а також купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відчуження таких земельних ділянок запроваджується за умови набрання чинності законом про ринок земель, але не раніше 2013 р.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Якими ознаками характеризуються землі?

2. Що означає поняття «земельна ділянка»?

3. Що є предметом земельного права?

4. Наведіть визначення земельних правовідносин.

5. З яких елементів складаються земельні правовідносини?

6. Дайте визначення суб’єктивному земельному праву.

7. Які елементи становлять зміст земельних правовідносин?

8. Що означає поняття «земельне право»?

9. Які особливості характеризують чинний Земельний кодекс України?

10. Які суспільні відносини регулює чинний Земельний кодекс України?

11. Якою є структура чинного Земельного кодексу України?

12. Які новели містить чинний Земельний кодекс України?

13. Назвіть особливості норм Земельного кодексу України.

14. Які категорії земель передбачені законом?

15. Що покладено в основу поділу земель України на категорії?

16. Яка категорія земель домінує у складі земель України?

17. Які землі визнаються землями сільськогосподарського призначення?

18. Які органи відносять землі до відповідної категорії?

19. Які землі вважаються землями запасу?

20. Які права на землю відомі чинному земельному законодавству?

21. Що означає право на землю?

22. Яка класифікація прав на землю існує?

23. Які права на землю вважаються об’єктивними?

24. Які права на землю є суб’єктивними?

25. Які документи посвідчують права на земельну ділянку?

26. Що вважається приватизацією земельних ділянок?

27. Назвіть види приватизації землі.

28. Які моделі приватизації землі закріплені законом?

29. Які стадії включає процес приватизації земельної ділянки?

30. Хто може виступати суб’єктами приватизації земельних ділянок?

31. Якими є особливості приватизації земельних ділянок юридичними особами?

32. Якими є особливості приватизації земельних ділянок для ведення фермерського господарства?

33. Що являє собою ринковий обіг земельних ділянок?

34. Назвіть коло суб’єктів ринкових земельних правовідносин.

35. Якими є особливості об’єктів ринкових земельних правовідносин?

36. На яких засадах набуваються права на земельні ділянки?

37. У якій формі проводяться земельні торги?

38. Хто здійснює продаж земельних ділянок державної та комунальної власності не на конкурентних засадах?

39. У чому полягає зміст мораторію на відчуження окремих земельних ділянок?

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

відповідальність за порушення екологічного законодавства

державні акти

екологічне право

екологічне правопорушення

екологічні відносини

загальне і спеціальне використання природних ресурсів

земельна ділянка

Земельний кодекс

земельні правовідносини

земельні торги

категорії земель

мораторій на відчуження земель

навколишнє природне середовище

об’єкти і суб’єкти екологічного права

оренда природних ресурсів

права на землю

право власності

право природокористування

приватизація земель

природні ресурси

природоресурсові кодекси

ринок земель

Глава 15

ОСНОВИ ЦИВІЛЬНОГО ПРАВА

15.1. Цивільне право як галузь права

Система права України ґрунтується на усталеному ще з часів формування та розвитку Римського права традиційному підході щодо виокремлення галузей публічного та приватного права. Норми галузей публічного права (конституційне, кримінальне, адміністративне, фінансове право тощо) регулюють підпорядкавані імперативному методу відносини влади і підпорядкування, засновані на методі юридичної централізації, в основі яких лежать загальносуспільні, публічні інтереси. Нормативні положення галузей приватного права (цивільне, екологічне, трудове) регулюють засновані на юридичній децентралізації та підпорядковані диспозитивному методу відносини між рівноправними та автономними учасниками. Ці учасники задовольняють свої власні, приватні інтереси шляхом набуття та здійснення суб’єктивних прав та виконання суб’єктивних обов’язків. Цивільне право як галузь приватного права – це сукупність правових норм, які на засадах диспозитивності регулюють особисті немайнові та майнові вiдносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників, якi можуть набувати й здійснювати суб’єктивні цивільні права та приймати на себе і виконувати суб’єктивні цивільні обов’язки та нести майнову відповідальність у разі їх невиконання чи скоєння деліктних правопорушень. Диспозитивність методу цивільно-правового регулювання означає можливість учасників вільно обирати той чи інший варіант своєї правомірної поведінки. Нормативні положення цивільного права регулюють коло особистих немайнових та майнових відносин (цивільних відносин), заснованих на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників. Споріднені відносини (особисті немайнові; майнові відносини – цивільні відносини), що підлягають правовому регулюванню за допомогою норм цивільного права, становлять предмет цивільного права. Особисті немайнові відносини виникають із приводу нематерiальних благ, а саме: продуктів творчої дiяльностi людини, що є об’єктами права iнтелектуальної власностi (твори науки, лiтератури, мистецтва, винаходи, корисні моделі тощо), особистих немайнових благ (наприклад, честь, гiднiсть, дiлова репутацiя, зображення людини, її приватне життя тощо), інформації тощо. Майнові відносини являють собою відносини, які виникають з приводу майна у широкому розумінні – матеріальних благ, що мають економічну форму товару, а саме предметів матерiального свiту, майнових прав тощо. Об’єктами цих відносин постають речі, гроші, цінні папери, інше майно, майнові права тощо. Перелік як особистих немайнових, так і майнових благ, враховуючи їх розмаїття та можливість виникнення нових їх видів, не може бути вичерпним.

Загальними засадами цивільного права є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Джерела цивільного права. Джерелами цивільного права є нормативно-правові акти, які містять норми цивільного права та позанормативні регулятори суспільних відносин, що становлять його предмет. Важливе місце у системі джерел цивільного права належить актам цивільного законодавства України. До актів цивільного законодавства законом віднесена Конституція України, Цивільний кодекс України (далі – ЦК), інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, акти Президента України у випадках, встановлених Конституцією, постанови Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Частиною національного законодавства України, згідно з положеннями ст. 10 ЦК, є чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов’язковість якого надана Верховною Радою України.

Позанормативними регуляторами (тобто сукупністю положень, що виконують функцію регулювання суспільних відносин, але не можуть розглядатися як норми права) цивільних відносин є договір та звичай (звичай ділового обороту). Багатоманітність та постійне розширення правових зв’язків між учасниками цивільного обороту обумовлюють широке застосування договорів як позанормативних регуляторів відносин, що становлять предмет цивільного права. Їх застосування забезпечує участь у правовому регулюванні цивільних відносин самих їх учасників шляхом їхнього саморегулювання, тобто внутрішнього регулювання. Саморегулювання виконує важливу практичну роль і є своєрідним доповненням до нормативного (зовнішнього) регулювання цивільних відносин. Договори в цивільному праві бувають понайменованими та непонайменованими. Понайменованими є договори, можливість укладення яких передбачена ЦК чи іншими актами цивільного законодавства України. Непонайменованими визнаються договори, які конструюються та укладаються безпосередньо їх сторонами, хоча чинним законодавством України їх основні конструктивні елементи і не визначені.

Важливе значення як позанормативний регулятор має також і звичай (зокрема, звичай ділового обороту). Звичай – це правило поведінки, яке не встановлено актами цивільного законодавства України, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин. Таким чином, звичай є джерелом права, що, як і нормативно-правовий акт, є правовим засобом забезпечення зовнішнього правового регулювання цивільних відносин. Для застосування звичаю як регулятора цивільних відносин його фіксація в будь-якому документі не є обов’язковою і не має юридичного значення. Сфера його застосування обмежується лише його суперечністю положенням договору, приписам актів цивільного законодавства України чи моральним засадам суспільства. В цивільному праві застосовується аналогія закону та аналогія права, які є правовими засобами подолання небажаних прогалин у правовому регулюванні цивільних відносин. Аналогія закону застосовується за умови виникнення в органу правозастосування потреби врегулювати спір за відсутності норми чи положень договору, що розраховані на врегулювання відповідних відносин. У цьому разі за аналогією закону орган правозастосування застосовує правову норму, яка розрахована на врегулювання подібних за змістом відносин. Аналогія права застосовується за аналогічних умов у випадках, коли в чинному законодавстві України немає норми, що регулює подібні за змістом відносини, і коли відносини не врегульовані договором. Для врегулювання спору орган правозастосування виходить із загальних засад (принципів) цивільного законодавства (ч. 2 ст. 8 ЦК).

Суспільні відносини, що охоплюються сферою цивільно-правового регулювання і врегульовані за допомогою нормативних та позанормативних регуляторів, набувають характеру цивільних правовідносин. Цивільні правовідносини виникають, змінюються чи припиняються на підставі юридичних фактів чи їх сукупності, що охоплюється категорією «юридичний склад». Відповідно до цього, розрізняють правоутворюючі, правозмінюючі та правоприпиняючі юридичні факти. Цивільні правовідносини складаються з трьох основних елементів. Елементами цивільних правовідносин є: їх учасники або суб’єкти, тобто особи, які беруть у них участь; їх об’єкти, що являють собою немайнові або майнові блага, стосовно яких виникає правовий зв’язок між суб’єктами правовідношення; їх змiст, тобто суб’єктивні цивільні права та суб’єктивні цивільні обов’язки їх учасникiв.

Учасниками цивільних правовідносин є фізичні та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші публічно-правові утворення.

Об’єктами цивільних правовідносин є матеріальні блага – речi, грошi, цiннi папери, майно, а також майнові права. Матеріальними об’єктами правовідносин виступають також результати дiяльностi їх учасників – результати робіт та послуг, що мають матеріальний результат; немайнові блага – продукти творчої дiяльностi людини, що є об’єктами права iнтелектуальної власностi (твори науки, лiтератури, мистецтва, вiдкриття, винаходи тощо); особистi немайновi блага (честь, гiднiсть, дiлова репутацiя, iм’я, зображення людини, її приватне життя тощо).

Змістом цивільних відносин є суб’єктивне цивільне право, що являє собою міру дозволеної учасникові цивiльних правовiдносин поведінки, відповідно до чого особа здійснює свої цивільні права вільно, на свій розсуд, але в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, утримуючись від дій, які могли б порушити права інших осіб; а також суб’єктивний цивільний обов’язок – міра належної поведiнки зобов’язаного учасника цивільного правовiдношення, яка може полягати в необхідності здійснення дій активного або пасивного характеру.

Підставами виникнення цивільних прав та обов’язків є договори та інші правочини; створення літературних художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; акти органів державної влади, органів влади АРК або органів місцевого самоврядування; рішення суду; настання або ненастання певної події.

15.2. Фізичні особи як учасники цивільних правовідносин

Учасниками цивільних відносин є фізичні особи. ЦК вживає термін «фізична особа» стосовно людини як носія суб’єктивних цивільних прав та обов’язків. Індивідуалізація фізичної особи забезпечується її ім’ям, яке надається при народженні й під яким вона набуває та здійснює цивільні права і приймає на себе й виконує цивільні обов’язки. Для того щоб мати можливість набувати ці права і приймати на себе юридичні обов’язки, фізична особа наділяється цивільною правоздатністю і цивільною дієздатністю.

Цивільна правоздатність – це здатність фізичної особи мати цивільні права й обов’язки. Цивільна правоздатність визнається рівною мірою за всіма фізичними особами з моменту народження і припиняється зі смертю. При здійсненні своїх прав фізична особа зобов’язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоду довкіллю або культурній спадщині. Здійснення цивільних прав невіддільне від виконання цивільних обов’язків, які фізична особа здатна мати як учасник цивільних правовідносин.

Обмеження правоздатності можливе лише у вигляді санкції за вчинення адміністративного правопорушення або злочину і передбачене відповідно адміністративним або кримінальним законом.

Цивільна дієздатність фізичної особи – це її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов’язки, самостійно їх виконувати й нести відповідальність у разі їх невиконання. Дієздатність відрізняється від правоздатності тим, що передбачає свідому діяльність особи, спрямовану на настання певних наслідків.

Дієздатність виникає в повному обсязі з моменту досягнення особою повноліття – вісімнадцяти років. Проте є кілька винятків із цього правила.

По-перше, у разі реєстрації шлюбу фізичної особи, яка не досягла повноліття, вона набуває повної цивільної дієздатності з моменту реєстрації шлюбу. За Сімейним кодексом України (далі – СК) шлюбний вік для жінки встановлюється в сімнадцять, а для чоловіка у вісімнадцять років. За поданням особи, яка досягла чотирнадцяти років, згідно з рішенням суду, їй може бути надано право на шлюб, якщо буде встановлено, що це відповідає її інтересам.

По-друге, повна цивільна дієздатність може бути надана фізичній особі: а) яка досягла шістнадцяти років і працює за трудовим договором; б) яка досягла шістнадцяти років і бажає займатися підприємницькою діяльністю; в) неповнолітній особі, яка записана матір’ю або батьком дитини. Надання повної цивільної дієздатності проводиться за рішенням органу опіки та піклування за заявою заінтересованої особи і письмовою згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальника, а в разі відсутності такої згоди – може бути надана за рішенням суду. Виникнення повної цивільної дієздатності пов’язується з моментом державної реєстрації фізичної особи як підприємця. Однак для набуття цього статусу фізична особа-підприємець обов’язково повинна отримати письмову згоду на це своїх батьків (усиновлювачів), піклувальника або органу опіки та піклування.

Закон поділяє фізичних осіб, які не досягли повноліття, на дві вікові категорії: фізичні особи, які не досягли чотирнадцяти років (малолітні особи), і фізичні особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітні особи).

Часткова цивільна дієздатність малолітньої особи (особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку). Така особа здатна самостійно вчиняти дрібні побутові правочини і здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності людини, що охороняються законом. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він відповідає певним ознакам, а саме задовольняє побутові потреби особи; відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку; стосується предмета, який має невисоку вартість.

Неповна цивільна дієздатність неповнолітньої особи (особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років). Крім вчинення дрібних побутових правочинів неповнолітня особа може: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником юридичних осіб), якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім’я (грошовими коштами на рахунку). Інші правочини вона вчиняє за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

За умови збиткового або нераціонального використання зароблених коштів, внаслідок чого у неповнолітньої особи не залишається коштів на найнеобхідніші потреби, батьки (усиновлювачі), піклувальники або орган опіки та піклування можуть обмежити право неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами або позбавити її цього права.

Обмеження цивільної дієздатності відбувається в судовому порядку. Суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона: страждає на психічний розлад, який суттєво впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо і тим ставить себе чи свою сім’ю, а також інших осіб, яких вона за законом зобов’язана утримувати, у скрутне матеріальне становище. Обмеження дієздатності здійснюється в судовому порядку і можливе лише щодо повнолітніх фізичних осіб. Цивільна дієздатність останніх вважається обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Над обмеженою в дієздатності фізичною особою встановлюється піклування, і вона самостійно може вчиняти лише дрібні побутові правочини. Вчинення правочинів щодо розпорядження майном та інших правочинів, що виходять за межі дрібних побутових, можливо лише за згодою піклувальника.

Визнання фізичної особи недієздатною. Фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу нездатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Позбавити дієздатності можна і малолітню особу, бо вона має часткову дієздатність, і неповнолітню особу, яка має неповну цивільну дієздатність, якщо внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу вони не здатні усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Це можливо і стосовно фізичної особи, яка до цього вже була обмежена в дієздатності внаслідок психічного розладу, який суттєво впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними за умови, що її психічний стан значно погіршився, а психічний розлад набув стійкого, хронічного характеру.

Над недієздатною фізичною особою, яка позбавляється права на вчинення будь-якого правочину, встановлюється опіка, і опікун від її імені та в її інтересах вчиняє її правочини.

Визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому вона проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров’я, в якому вона проживає. При цьому для фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років може бути встановлено інше місце проживання за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання такої особи визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Якщо фізична особа, яка була визнана безвісно відсутньою, з’явилася або були одержані відомості про місце її перебування, суд за місцем її перебування або суд, що постановив рішення про визнання цієї особи безвісно відсутньою, за заявою цієї особи або іншої заінтересованої особи скасовує рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, – протягом шести місяців.

Особливі умови передбачені для оголошення померлими фізичних осіб, які пропали безвісти у зв’язку з воєнними діями. Вони можуть бути оголошені судом померлими після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.

За своїми правовими наслідками оголошення фізичної особи померлою прирівнюється до правових наслідків, які настають у разі смерті фізичної особи, а саме на майно такої особи відкривається спадщина.

Якщо фізична особа, яка була оголошена померлою, з’явилася або якщо одержано відомості про місце її перебування, суд за місцем перебування цієї особи або суд, що постановив рішення про оголошення її померлою, за заявою цієї особи або іншої заінтересованої особи скасовує рішення суду про оголошення фізичної особи померлою.

Закон на випадок появи фізичної особи закріплює норми, які забезпечують часткове повернення її до того майнового стану, який мав місце до набрання чинності рішення суду. Спадкоємцям фізичної особи, яка оголошена в судовому порядку померлою, забороняється відчужувати протягом п’яти років нерухоме майно, що перейшло до них у зв’язку з відкриттям спадщини. Незалежно від часу появи фізична особа має право вимагати повернення свого майна; відшкодування вартості цього майна; повернення суми, одержаної від реалізації цього майна.

15.3. Опіка та піклування

Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх фізичних осіб, які за станом свого здоров’я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати свої обов’язки. Норми інституту опіки і піклування містяться в ЦК, Сімейному кодексі та в інших актах цивільного законодавства України.

Опіка встановлюється: над неповнолітніми особами, які позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними; над майном фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою, та фізичної особи, місце перебування якої невідоме; над майном фізичної особи, що перебуває в іншій місцевості, над якою встановлено опіку чи піклування.

Піклування встановлюється: над неповнолітніми особами, які позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.

Опіка і піклування встановлюються судом, а також органами опіки і піклування. Суд встановлює опіку: над фізичною особою в разі визнання її недієздатною, а також над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування.

Піклування встановлюється судом над фізичною особою в разі обмеження її цивільної дієздатності, а також над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування.

У всіх інших випадках опіку над малолітньою та піклування над неповнолітньою особою встановлює орган опіки і піклування.

Опікуна та піклувальника призначає орган опіки та піклування. Безпосереднє ведення справ з опіки і піклування покладається на відповідні відділи й управління місцевої адміністрації та органи місцевого самоврядування.

Опікуном та піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах із підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов’язки опікуна чи піклувальника. Вона може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. При призначенні опікуна для малолітньої особи та піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання останніх. Фізичній особі може бути призначено одного або декількох опікунів чи піклувальників.

Опікуном або піклувальником не може бути фізична особа, яка: позбавлена батьківських прав, якщо ці права не були поновлені; поведінка та інтереси якої суперечать інтересам фізичної особи, яка потребує опіки або піклування. Додаткові вимоги ставляться СК до особи, яка може бути опікуном або піклувальником дитини, а саме враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Не може бути опікуном або піклувальником особа, яка зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами.

До встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування. Якщо над фізичною особою, яка перебуває в навчальному закладі, закладі охорони здоров’я або закладі органу соціального захисту, не встановлено опіку чи піклування або не призначено опікуна чи піклувальника, опіку або піклування над нею здійснює цей заклад.

Опікун має право вчиняти правочини від імені та в інтересах підопічного. Однак опікун, його дружина, чоловік та близькі родичі (батьки, діти, брати, сестри) не можуть укладати з підопічним договорів, крім передання майна підопічному у власність за договором дарування або в безоплатне користування за договором позички. Опікун не може здійснювати дарування від імені підопічного, а також зобов’язуватися від його імені порукою.

Опікун має право вимагати повернення підопічного від осіб, які тримають його без законної підстави.

Опікун зобов’язаний піклуватися про підопічного; створювати йому необхідні побутові умови; у разі необхідності забезпечувати його доглядом та лікуванням; вживати заходів щодо захисту прав та інтересів підопічного. Опікун малолітньої особи зобов’язаний дбати про її виховання, навчання та розвиток.

Піклувальник дає згоду на вчинення підопічним правочинів, крім згоди на укладення договорів між підопічними та своєю дружиною (своїм чоловіком) або своїми близькими родичами, крім передання майна підопічному у власність за договором дарування або в безоплатне користування на підставі договору позички.

Піклувальник над неповнолітньою особою зобов’язаний дбати про створення для неї необхідних побутових умов, про її виховання, навчання та розвиток. Піклувальник над фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, зобов’язаний дбати про її лікування, створення необхідних побутових умов.

Опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: відмовитися від майнових прав підопічного; видавати письмові зобов’язання від імені підопічного; укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; укладати договори щодо іншого цінного майна.

Піклувальник має право дати згоду на вчинення підопічним вказаних правочинів лише з дозволу органу опіки та піклування.

Опікун та піклувальник мають право на отримання плати за виконання ними своїх обов’язків.

Опікун здійснює управління майном особи, над якою встановлено опіку, в її інтересах дбаючи про збереження та використання цього майна. Опікун самостійно здійснює витрати, необхідні для задоволення потреб підопічного, за рахунок пенсії, аліментів, доходів від майна підопічного тощо. Якщо підопічний є власником нерухомого майна або майна, яке потребує постійного управління, опікун може з дозволу органу опіки та піклування управляти цим майном або передати його за договором в управління іншій особі. Якщо у особи, над якою встановлено опіку чи піклування, є майно, що перебуває в іншій місцевості, опіка над цим майном встановлюється органом опіки та піклування за місцезнаходженням майна.

Опікун та піклувальник можуть бути звільнені від виконання своїх обов’язків. Органи опіки та піклування звільняють опікуна і піклувальника від їх повноважень за їхньою власною заявою, а також заявою особи, над якою встановлено піклування. Суд може за заявою органу опіки та піклування звільнити особу від повноважень опікуна або піклувальника у разі невиконання нею своїх обов’язків, а також в разі поміщення підопічного до навчального закладу, закладу охорони здоров’я або закладу соціального захисту.

Опіка припиняється в разі: передачі малолітньої особи батькам (усиновлювачам); досягнення підопічним чотирнадцяти років (у цьому разі особа, яка здійснювала обов’язки опікуна, стає піклувальником без спеціального рішення щодо цього); поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, яка була визнана недієздатною.

Піклування припиняється при: досягненні фізичною особою повноліття; реєстрації шлюбу неповнолітньої особи; наданні неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; поновленні цивільної дієздатності фізичної особи, цивільна дієздатність якої була обмежена.

15.4. Юридичні особи як учасники цивільних правовідносин

Суб’єктами цивільного права, крім фізичних осіб, можуть бути різні організації, а саме господарські товариства (акціонерне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою, додатковою відповідальністю та повне товариство), кооперативи, установи, релігійні та благодійні організації, які за чинним законодавством України мають статус юридичних осіб.

Юридична особа – організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку шляхом об’єднання осіб та (або) майна, яка наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді і здатна нести самостійну майнову відповідальність (статті 80, 82 ЦК).

Характерними ознаками юридичної особи є: організаційна єдність, відокремленість майна, самостійна відповідальність, участь у цивільному обороті від свого імені, публічність виникнення і припинення.

Залежно від порядку створення розрізняють юридичних осіб приватного та публічного права. Залежно від способу створення вони поділяються на: юридичних осіб, що створюються в нормативно-явочному порядку (юридичних осіб приватного права), та юридичних осіб, що створюються в розпорядчому порядку (юридичних осіб публічного права); за метою діяльності – на підприємницькі, що мають основну мету – одержання прибутку і розподіл його між учасниками, та непідприємницькі, які не мають такої основної мети і безпосередньо спрямовують свою діяльність на задоволення тих чи інших потреб третіх осіб або своїх духовних чи інших інтересів; за правовим режимом майна на: юридичних осіб – власників майна (всіх юридичних осіб приватного права), юридичних осіб, які не є власниками майна, а мають на нього інше речове право (юридичних осіб публічного права); за кількісним складом засновників на: юридичних осіб, що створюються кількома особами (господарські товариства) і юридичних осіб, що створюються однією особою (товариства однієї особи – акціонерне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю; за особливостями правового стану на: національні (резидентів), які створені і діють відповідно до законодавства України, та іноземні (нерезидентів), що створені за законодавством, відмінним від законодавства України, хоча здійснюють на території України в тому чи іншому обсязі господарську чи іншу діяльність та ін.

Юридичні особи приватного права, які можуть створюватися в таких організаційно-правових формах, як товариство, установа та в інших формах, встановлених законом (ст. 83 ЦК), мають загальну (універсальну) правоздатність (ч. 1 ст. 91 ЦК), тобто здатні мати такі самі цивільні права та обов’язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Правоздатність та дієздатність юридичної особи виникає з моменту її створення, реалізується її органами (зокрема, виконавчим органом) і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення. Таким чином, юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі. Юридичною підставою її діяльності є установчі документи (статут, засновницький договір або установчий акт). Засновниками юридичних осіб можуть бути фізичні особи з необхідним обсягом дієздатності, юридичні особи, а також держава, АРК та територіальні громади.

Кожна юридична особа індивідуалізується шляхом визначення її місцезнаходження та найменування, що дає змогу відрізняти її від усіх інших організацій. Місцезнаходження визначається місцем державної реєстрації юридичної особи, а найменування вказується в установчих документах і містить вказівку на організаційно-правову форму, а для установ – на характер діяльності. Найменування вноситься до Єдиного державного реєстру і зобов’язує юридичну особу діяти в цивільному обороті тільки під цим найменуванням. Юридична особа, що є підприємницьким товариством, може мати комерційне (фірмове) найменування.

Юридична особа бере участь у цивільному обороті тільки через органи (орган), структурна побудова яких повністю залежить від її виду (колегіальний – Правління, одноособовий – директор тощо). Юридична особа може створювати відокремлені (структурні) підрозділи – філії та представництва.

Припиняється юридична особа як у добровільному (наприклад, за ініціативи засновників; зі спливом строку, на який створювалася, тощо), так і в примусовому порядку (наприклад, банкрутство тощо). Припинення юридичної особи можливе у двох формах: у формі припинення без правонаступництва (ліквідації) або у формі припинення з правонаступництвом.

15.5. Об’єкти цивільних прав

Об’єктами цивільних прав визнаються матеріальні та нематеріальні блага, стосовно яких між суб’єктами цивільного права виникають відносини, які становлять предмет цивільно-правового регулювання. До матеріальних благ відносять речі, гроші (гривня), цінні папери, майнові права, інше майно тощо. До нематеріальних об’єктів належать особисті немайнові блага, результати творчої, інтелектуальної діяльності людини, інформація тощо.

Права та обов’язки суб’єктів цивільного права встановлюються, існують, реалізуються, змінюються та припиняються з приводу відповідних об’єктів. Як правило, об’єкт набуває значення елементу структури цивільних правовідносин у разі, коли він становить інтерес для учасників цивільних відносин. Цей висновок ґрунтується на тому, що об’єкти, зокрема природні, які не залучені до сфери людської діяльності та інтересів, не можуть визнаватись елементом структури цивільних правовідносин. Інтерес як міра зацікавленості може розглядатися під різними кутами зору. Для людини (фізичної особи) він може бути суто побутовим (або споживчим) і полягає в зацікавленості у задоволенні відповідних її потреб. Крім того, фізична особа може мати зацікавленість в отриманні прибутку шляхом здійснення підприємницької діяльності (мати підприємницький інтерес). Інтерес юридичних осіб може бути як суспільним, так і приватним (для юридичних осіб публічного і приватного права відповідно). Враховуючи, що ст. 2 ЦК України визнає учасниками цивільних відносин державу Україна та інші публічно-правові утворення, слід констатувати вплив загальнодержавних, регіональних та інших суспільних інтересів і на сферу приватного права. Інтерес юридичних осіб приватного права залежить від міри зацікавленості їх засновників, визначає цілі їх створення, задовольняється шляхом дій їх органів і може мати як комерційний (отримання прибутку), так і некомерційний (наприклад, благодійництво) характер. Усі наведені різновиди інтересу споріднені і визначають окремі аспекти міри зацікавленості окремих суб’єктів цивільного права. Зокрема, правовий інтерес (наприклад, у вчиненні того чи іншого правочину) формується побутовим або підприємницьким інтересом (наприклад, зацікавленість у придбанні майна, оренді приміщення тощо). Правовий та побутовий інтерес за своїм правовим значенням не завжди збігаються. Правовий інтерес до відповідного об’єкта, як правило, визначає зміст та характер правочинів та інших правомірних дій учасників цивільних відносин. Слід зауважити, що втрата учасником цивільних правовідносин побутового (підприємницького тощо) інтересу до відповідного об’єкта не означає втрати правового інтересу і не призводить до автоматичного припинення суб’єктивного цивільного права. Учасник цивільних відносин може тимчасово або повністю втратити побутовий (підприємницький тощо) інтерес до речі як одного із найпоширеніших різновидів об’єктів цивільних прав. Однак те, що він про всяк випадок залишає ії у складі свого майна або господарстві (числить на балансі стосовно комерційних юридичних осіб), свідчить про наявність його зацікавленості у збереженні права власності на річ (тобто правового інтересу). Суб’єктивне цивільне право на певний об’єкт цивільних прав (не беручи до уваги випадок його загибелі) може припинитися шляхом вчинення уповноваженою особою відповідного правочину або у примусовому порядку на підставах, визначених чинним законодавством України.

Якщо суб’єктивні права та кореспондуючі їм обов’язки становлять і визначають зміст цивільних правовідносин, то матеріальні й нематеріальні блага – правовий інтерес учасників цивільних правовідносин – визнаються їх об’єктом. Звісно, словосполучення «об’єкти цивільних прав» та «об’єкти цивільних правовідносин» не можуть бути повністю ототожнені, тому що мають різну сферу термінологічного застосування. Однак за їх допомогою в цивільному праві термінологічно визначаються однакові різновиди матеріальних та нематеріальних благ. Сучасна доктрина цивільного права визнає множинність об’єктів цивільних прав і заперечує можливість існування безоб’єктних цивільних правовідносин. Множинність об’єктів цивільних прав концептуально визначена положеннями Розділу ІІІ ЦК України і означає різноманітність їх видів, обумовлену різномаїттям правових інтересів суб’єктів цивільного права. Виникнення та існування в цивільному праві безоб’єктних правовідносин неможливе.

Стаття 178 ЦК України визначає оборотоздатність об’єктів цивільних прав. Відповідно до ч. 1 вказаної статті, оборотоздатністю визнається властивість об’єктів цивільних прав вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином. Оборотоздатність об’єктів цивільних прав може бути вільною і обмеженою. Вільно оборотоздатні об’єкти мають здатність без обмежень (звісно, з урахуванням меж здійснення суб’єктивних цивільних прав стосовно них, визначених положеннями ст. 13 ЦК України) переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва (переходу майна, майнових прав та обов’язків), спадкування (спадкового правонаступництва) або з інших підстав. Оборотоздатність об’єктів цивільних прав може бути обмежена актами цивільного законодавства, положеннями яких встановлюються відповідні межі їх участі в цивільному обороті. Наприклад, класифікація одного із найбільш поширених різновидів об’єктів цивільних прав включає речі, обмежені в обороті. Обмежену оборотоздатність має також інформація. Відповідно до положень ч. 3 ст. 200 ЦК України, порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом. Наприклад, обмежена можливість (а найчастіше неможливість) використання в цивільному обороті (шляхом оприлюднення в засобах масової інформації) може встановлюватися щодо інформації, яка становить державну або воєнну таємницю. Відповідні межі використання має комерційна таємниця, можливість встановлення та здійснення прав інтелектуальної власності на яку визначається положеннями глави 46 ЦК України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 506 ЦК України, одним із різновидів майнових прав інтелектуальної власності на комерційну таємницю є виключне право дозволяти її використання. Межі і характер такого використання визначаються власником інформації, яка становить комерційну таємницю.

Межі оборотоздатності об’єктів цивільних прав залежать від особливостей їхнього правового режиму і визначаються встановленою законодавством можливістю здійснення правочинів та інших юридичних актів, які направлені на їх передачу іншим учасникам цивільних відносин. Наприклад, подальша доля державного майна при ліквідації юридичної особи публічного права може визначатися відповідним актом органу державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (ч. 4. ст. 11 ЦК України). Законодавством можуть встановлюватись обмеження оборотоздатності об’єктів цивільних прав, зокрема можливість продажу деяких видів диких тварин як особливого різновиду речей. Наприклад, відповідно до ч. 3 ст. 180 ЦК України, тварини, занесені до Червоної книги, можуть бути предметом цивільного обороту лише у випадках та порядку, встановлених законом.

Деякі об’єкти цивільних прав (зокрема, деякі речі) визнаються вилученими із цивільного обороту, тобто можуть належати на праві власності лише визначеним законодавством учасникам цивільних відносин. Як приклад, слід навести положення ст. 13 Конституції України, яка, згідно зі ст. 4 ЦК України, становить основу цивільного законодавства України. Відповідно до вказаного положення, земля (за винятком земельних ділянок, які можуть перебувати у власності фізичних та юридичних осіб), її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, розміщені в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об’єктами права власності Українського народу. Вказані та інші об’єкти, як вилучені з цивільного обороту, не підлягають вільній передачі від однієї особи до іншої на підставі цивільно-правових правочинів або з інших підстав. Вилученими із цивільного обороту можуть визнаватися й інші об’єкти цивільних прав. До них належать зброя (окрім спортивної та мисливської), бойова і спеціальна військова техніка, вибухові та бойові отруйні речовини та інші подібні різновиди речей, право власності на які може належати лише державі Україна. Їх вилучення із цивільного обороту визначається необхідністю забезпечення державної та суспільної безпеки. Взагалі необоротоздатними є об’єкти, які за своєю правовою природою не підлягають відчуженню. Це, наприклад, нематеріальні блага, що є невід’ємними від фізичної чи юридичної особи (ч. 1 ст. 178 ЦК України). Стосовно фізичної особи це, зокрема, визначені положеннями Розділу 2 Конституції України та Книги 2 ЦК України право на життя, охорону здоров’я, медичну допомогу, свободу, сім’ю, ім’я, його зміну та використання, особисту недоторканність, індивідуальність, особисте життя та його таємницю тощо. Необоротоздатними є також визначені положеннями ст. 94 ЦК України особисті немайнові права юридичної особи. Це, зокрема, право на недоторканність ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть належати юридичній особі. Відповідно до ч. 2 ст. 178 ЦК України, види об’єктів цивільних прав, перебування яких в обороті не допускається (об’єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені в законі.

Певні об’єкти можуть бути визначені як обмежено оборотоздатні. Обмеження їх участі у цивільному обороті полягає в тому, що права на них (зокрема, право власності) можуть бути передані іншій особі лише за умов, передбачених законом. Оборотоздатність об’єктів, цивільний оборот яких обмежений, визначається особливостями встановленого для них правового режиму. Так, відповідні обмеження має правовий режим газової та мисливської зброї, вибухових, радіоактивних, наркотичних та психотропних речовин, сильнодіючих отрут тощо. Певні обмеження участі в цивільному обороті встановлені законодавством для таких об’єктів цивільного права, як земля, іноземна валюта, валютні цінності, тощо. Частина 2 ст. 178 ЦК України встановлює, що види об’єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких в обороті допускається за спеціальним дозволом (обмежено оборотоздатні об’єкти), визначається в порядку, встановленому законом.

Об’єктом цивільних прав є все те, з приводу чого суб’єкти вступають у правовідносини. Основне функціональне призначення об’єктів цивільних прав полягає в задоволенні відповідних (побутових, комерційних, державних, суспільних тощо) інтересів та визначених ними суб’єктивних прав учасників цивільних відносин. Різноманітність цих інтересів обумовлює існування значної кількості об’єктів цивільних прав. Відповідно до ст. 177 ЦК України, об’єктами цивільних прав визнаються: речі, гроші, цінні папери, майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, інші матеріальні та нематеріальні блага.

Одним із найбільш поширених у цивільному обороті видів об’єктів цивільних прав є речі. Речами в цивільному праві визнаються предмети матеріального світу, які завдяки своїм фізичним, хімічним, біологічним та іншим властивостям здатні задовольняти потреби учасників цивільних відносин, щодо яких між ними можуть виникати визначені їх волевиявленням цивільні права та обов’язки.

Закріплення чинним законодавством України вичерпного переліку речей є неможливим і недоцільним. Невпинний розвиток науково-технічного прогресу обумовлює постійне виникнення все нових і нових різновидів речей. Відносини між учасниками цивільних відносин, які виникають із приводу речей (як і інших об’єктів цивільних прав) об’єктивно потребують правового регулювання. Сукупність встановлених законодавством способів та засобів регламентації відносин суб’єктів цивільного права, стосовно відповідного їхнього різновиду, називають «правовим режимом речей». Правовий режим речей встановлюється у відповідних законах та підзаконних актах і визначає порядок набуття або примусового припинення прав на них у випадках, визначених чинним законодавством, а також особливості та межі здійснення речових прав. Зокрема, режим власності передбачає можливість здійснення власником правомочностей володіння, користування та розпорядження речами.

Речі становлять інтерес суб’єктів цивільного права завдяки своїм фізичним, хімічним, біологічним та іншим природним властивостям. Можливість безперешкодного та незалежного від волі і бажання сторонніх осіб використання цих властивостей у межах, визначених законом, обумовлює встановлення щодо них права власності та інших речових прав. Право власності на річ, з урахуванням наведеного, є одним із найбільш повних та автономних (незалежних від волі та бажання інших осіб) суб’єктивних цивільних прав. Речі, відповідно до їх природних властивостей та особливостей встановленого для них правового режиму, поділяють на такі види: тварини; нерухомі (житло, житлові та нежитлові приміщення тощо) та рухомі; подільні та неподільні; визначені індивідуальними та родовими ознаками; споживні та неспоживні; головні речі та їх приналежності; речі, які складаються зі складових частин; складні речі; продукція, плоди та доходи; майно; підприємство як єдиний майновий комплекс тощо.

15.6. Строки та терміни в цивільному праві

Цивільний кодекс України розрізняє строки та терміни. Строком є певний період у часі, зі спливом якого припис закону чи положення договору пов’язує правові наслідки вчинення відповідної дії чи настання події. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого припис закону чи положення договору пов’язує правові наслідки вчинення відповідної дії чи настання події. У цивільному праві застосовується багато різновидів строків, що обумовлює наявність різноманітних класифікацій строків.

Строки поділяються на види за наступними критеріями:

1) за джерелом їх встановлення – на законні, судові та строки, закріплені правочином.

Законні строки прямо передбачені законом, наприклад, строки набувальної давності (ст. 344 ЦК України). Судові строки – це строки, що визначаються судом, господарським або третейським судом. Так, згідно зі ст. 351 ЦПК України, за наявності обставин, що утруднюють чи унеможливлюють виконання рішення, за заявою державного виконавця або сторони суд у виняткових випадках може відстрочити чи розстрочити виконання судового рішення, про що виносить ухвалу. Статтею 121 ГПК України таке ж право надане господарському суду, при цьому відстрочка – це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається судом, а розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки визначаються судом. Строки можуть бути також закріплені у змісті правочину. Наприклад, згідно зі ст. 247 ЦК України, у довіреності визначається строк її дії. До цього виду строків належать, зокрема, договірні строки, що визначаються сторонами договору, зокрема строк дії договору, строк виконання зобов’язань тощо;

2) за ступенем визначеності – на визначені і невизначені.

Визначеними є строки, які підлягають точному обчисленню шляхом вказівки на їх початок і закінчення, точну тривалість, посилання на будь-який момент або подію. Наприклад, до визначених належать строки позовної давності.

Невизначеними називаються строки, які встановлюються шляхом вказівки на будь-які приблизні критерії. Закон передбачає в таких випадках здійснити яку-небудь дію «своєчасно», «негайно», «без зволікання». Під невизначеністю строку мають на увазі ситуацію, коли закон або правочин взагалі не встановлює строк або коли він визначений моментом витребування. За таким зобов’язанням кредитор має право вимагати виконання, а боржник – здійснити виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов’язання в семиденний строк з дня пред’явлення вимоги кредитором, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із закону, договору або зі змісту зобов’язання;

3) за можливістю бути зміненими за рішенням сторін – на імперативні та диспозитивні.

Імперативні строки не підлягають зміні за згодою сторін. Наприклад, строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем та членами його сім’ї становить 6 місяців (ст. 71 Житлового кодексу України, далі – ЖК України). Імперативними є більшість строків, встановлених положеннями спадкового, корпоративного та сімейного права.

Диспозитивні строки можуть бути змінені за згодою сторін, наприклад, строк поставки продукції, строк передачі речі;

4) за призначенням – на строки виникнення цивільних прав (правостворюючі), строки здійснення цивільних прав, виконання обов’язків, захисту цивільних прав.

Правостворюючими є строки, з настанням (закінченням) яких пов’язане набуття нових цивільних прав. Так, згідно зі ст. 34 ЦК України, повну цивільну дієздатність має особа, якій виповнилось 18 років.

Строки здійснення цивільних прав – це строки, протягом яких суб’єкт може реалізувати належне йому суб’єктивне право. Вони поділяються на:

– строки існування цивільних прав. Так, відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про авторське право і суміжні права» за загальним правилом, авторське право діє протягом усього життя автора і 70 років після його смерті;

– преклюзивні (присічні) – строки для реалізації суб’єктивних прав та правомочностей, що входять до їх складу. Наприклад, споживач протягом 14 днів, не рахуючи дня купівлі, має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, у якого він був придбаний, якщо товар не підійшов за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням (ст. 20 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За наслідками закінчення преклюзивні строки класифікуються на такі групи:

– строки невиконання обов’язків, що призводять до припинення суб’єктивного права. Наприклад, кредитор спадкодавця має право протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред’явити свої претензії до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Непред’явлення кредитором спадкодавця претензії до спадкоємців, які прийняли спадщину, погашає його право вимоги;

– строки невиконання обов’язків, що стають перешкодою для виникнення суб’єктивного права (повідомлення про страховий випадок протягом певного часу за умовами договору страхування);

– строки нездійснення права, що тягнуть за собою припинення цього права (збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем);

– строки, протягом яких право припиняється на певний час, а потім поновлюється (уклавши авторський договір із організацією, автор обмежує на певний час свої можливості з використання твору);

– гарантійні строки – строки, в які продавець, виготовлювач (виконавець чи інша особа, яка надає послуги) гарантує, забезпечує придатність товару (речі) чи послуги для використання за звичайним призначенням, а отримувач (користувач) має право вимагати безкоштовного усунення виявлених ним недоліків, заміни товару (послуги) або застосування інших встановлених законом чи договором наслідків. Такі строки встановлені цивільним законодавством, зокрема для проданих речей, результатів підрядних робіт тощо. Іноді гарантія встановлюється не на календарний строк, а іншими способами, наприклад, на кілометраж пробігу автомобіля.

На сезонні товари (одяг, хутрові вироби та ін.) гарантійний строк обчислюється з початку сезону, який встановлюється Кабінетом Міністрів України. При продажу товарів за зразками, поштовим замовленням, а також у разі, коли час укладення договору і час передачі товару споживачеві не збігаються, гарантійні строки обчислюються з дня доставки товару споживачу, а якщо товар потребує спеціальної установки (підключення або збирання) – з дня її виконання. Якщо день доставки, установки (підключення або збирання) товару, а також передачі нерухомого майна встановити неможливо, або якщо майно перебувало у споживача до укладення договору, гарантійні строки обчислюються з дня укладення його договору.

Гарантійний характер мають і деякі інші, передбачені законом строки, наприклад строк придатності для експлуатації товару та ін.

Для лікарських засобів, харчових продуктів, виробів побутової хімії, парфюмерно-косметичних та інших товарів, споживчі якості яких можуть із часом погіршуватися і становити небезпеку для життя, здоров’я, майна і навколишнього природного середовища, встановлюється строк придатності, який зазначається на етикетках, упаковці або інших документах, що додаються до них при продажу і що вважається гарантійним строком. Продаж товарів, строк придатності яких минув, забороняється.

Строк служби товару – це час, протягом якого виготовлювач (виконавець) зобов’язаний забезпечити можливість використання товару (результатів виконаної роботи) за призначенням.

Строки виконання обов’язків – це строки, протягом яких боржник зобов’язаний передати річ, виплатити грошову суму і т. ін.

Строки захисту цивільних прав – це строки, протягом яких особа, чиє право порушено, може звернутися в компетентні державні органи з вимогою про примусове здійснення і захист свого права. До таких строків належать претензійні строки та строки позовної давності.

Претензійні строки – це строки для заявлення претензій, строки, протягом яких уповноважена особа має право не тільки звернутися до відповідальної особи з вимогою про поновлення порушеного права. Так, зокрема, відповідно до ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, спори, що виникають з договору перевезення, договору про надання послуг зв’язку та договору, заснованому на державному замовленні, можуть бути передані на вирішення господарського суду за умови виконання сторонами встановленого для цієї категорії спорів порядку їх досудового врегулювання. Відповідні суб’єкти, чиї права та охоронювані законом інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав та інтересів звертаються до нього з письмовою претензією, яка підлягає розгляду в місячний строк з дня її одержання. Претензійні строки входять до складу загальних строків позовної давності.

15.7. Право власності

Право власності розглядається в об’єктивному і суб’єктивному розумінні. Право власності в об’єктивному розумінні – це сукупність правових норм, що регулюють відносини з приводу володіння, користування та розпорядження майном. Право власності в суб’єктивному розумінні – це міра можливої поведінки особи при реалізації належних їй правомочностей щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право володіння полягає у фактичному пануванні над річчю і виражається у ставленні особи до речі як до своєї, їй належної. Володіння може бути законним і незаконним, добросовісним і недобросовісним. Право користування означає можливість вилучення з речі її корисних властивостей, що полягають у використанні самої речі, а також у привласненні плодів, доходів або продукції, які отримані в результаті її участі в цивільному обороті. Право користування полягає також у можливості використання майна для здійснення підприємницької діяльності (ст. 320 ЦК України). Право розпорядження полягає в можливості власника визначити подальшу юридичну долю належної йому речі – продати, обміняти, подарувати, передати за договором ренти, викинути або навіть знищити.

Суб’єктами права власності є Український народ, юридичні та фізичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб’єкти публічного права (ст. 318 ЦК України). Кожен із суб’єктів права власності повинен здійснювати його з урахуванням вимог закону, не порушувати права інших осіб, не завдавати шкоди довкіллю і додержуватися моральних засад суспільства. Право власності захищається на випадок порушення речовими та зобов’язальними позовами. Власник зобов’язаний нести тягар утримання належного йому майна (підтримувати його в належному стані, забезпечувати в разі необхідності його охорону, ремонт, сплачувати податки тощо). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Законом можуть передбачатися випадки оплатного чи безоплатного примусового позбавлення права власності шляхом його реквізиції (ст. 353 ЦК України) або конфіскації (ст. 354 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Таким чином, право спільної власності характеризується двома ознаками: єдністю об’єкта та множинністю суб’єктів права власності.

Перша ознака вказує на те, що право власності осіб розповсюджується на річ у цілому, а не на її окремі частини. Частки співвласників у майні реально не виокремлені. В іншому разі існувала б не спільна власність на одну річ, а власність декількох осіб щодо окремих речей. У праві спільної власності кожен зі співвласників має право на невиділену в натурі ідеальну частку в праві на річ. Об’єктом права спільної власності можуть бути будь-які речі, які не вилучені з цивільного обігу – житлові будинки, квартири, земельні ділянки, засоби пересування, інше рухоме та нерухоме майно.

Друга ознака стосується суб’єктного складу права спільної власності. Спільне майно належить на праві власності двом або більше особам – співвласникам майна. Співвласниками можуть бути фізичні та юридичні особи, держава, територіальні громади тощо. Отже, у цьому разі має місце багатосуб’єктний склад власників. Хоча співвласники повинні діяти спільно при здійсненні права власності, кожен із них виступає як самостійний суб’єкт цивільних відносин. Тому, наприклад, для продажу, дарування або здачі спільного майна за договором оренди потрібна згода кожного зі співвласників.

Право спільної власності може виникнути з різних підстав, не заборонених законом (ч. 3 ст. 355 ЦК України):

– унаслідок спадкування одного об’єкта кількома суб’єктами;

– набуття одного об’єкта кількома особами за цивільно-правовим правочином (купівля-продаж, дарування, міна тощо);

– унаслідок об’єднання майна для загальних цілей (договір про спільну діяльність);

– унаслідок будівництва об’єкта кількома особами;

– при приватизації державного майна членами сім’ї тощо.

Спільна власність може бути частковою або сумісною. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, спільна часткова власність – це власність двох чи більше осіб із визначеням часток кожного з них. Частка, яка належить співвласникові в праві власності на майно, у цивільному праві дістала назву ідеальної частки. Поряд із цим існує поняття реальної частки. Ця частка розглядається як частка не в праві, а безпосередньо в майні (речі). Таким чином, ідеальною є частка у праві власності на річ, а реальною – частка в майні. Такий розподіл понять хоча і викликає певні теоретичні спори, проте має важливий практичний сенс. Передусім він набуває значення при визначенні порядку користування спільним майном, виокремленні частки спільного майна або його поділі. Так, кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі (реальна частка), яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ідеальна частка). Кожен зі співвласників майна має право на виокремленні з нього частки в натурі (реальна частка), яка відповідає його частці в праві власності на майно (ідеальна частка) і т. ін.

Спільна сумісна власність – це власність двох та більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності на майно (ч. 1 ст. 368 ГК України).

Для спільної сумісної власності характерні такі ознаки:

– при існуванні спільної сумісної власності частки співвласників не визначені. Вони визначаються тільки в разі припинення спільної власності (наприклад, при поділі майна);

– у зв’язку з невизначеністю часток співвласник не вправі розпоряджатися своєю часткою (продати, обміняти, подарувати та ін.);

– під час створення спільної сумісної власності вклад кожного зі співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна за загальним правилом не впливає на розмір його частки у праві спільної власності при її визначенні (при поділі майна та виокремленні з нього частки в разі припинення спільної власності).

Режим спільної сумісної власності може бути встановлено як законом, так і договором. Відповідно до законодавства, право спільної сумісної власності встановлюється щодо майна, яке було:

– набуте подружжям за час шлюбу (ч. 3 ст. 370 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 6 °Cімейного кодексу України;

– набуте чоловіком і жінкою, які проживають однією сім’єю, але не перебувають у шлюбі (ст. 74 СК України);

– набуте в результаті спільної праці членів сім’ї (ч. 4 ст. 370 ГК України);

– придбане особами, які ведуть селянське (фермерське) господарство;

– отримано внаслідок приватизації житла – квартири чи будинку та ін.

Право спільної сумісної власності може встановлюватися також договором. Як уже зазначалося, нове цивільне законодавство України не встановлює обмежень щодо суб’єктного складу учасників. Тому договори про створення такої власності можуть укладатися фізичними та юридичними особами, а також державою, територіальними громадами, якщо інше не встановлено законом. За договором спільна сумісна власність перш за все встановлюється фізичними особами.

Власник може передати частину належних йому правових можливостей іншим особам шляхом установлення сервітуту, відносин володіння, емфітевзису, суперфіцію, які мають назву прав на чужі речі.

Захист права власності здійснюється в судовому порядку, а також іншими засобами, передбаченими в цивільному законодавстві. Суб’єктами захисту виступають носії права власності – власники, права яких порушені. Проте не тільки їх права підлягають захисту. У широкому розумінні слід говорити про захист осіб, які є потенційними власниками, тобто в них із зверненням до суду лише виникне право власності. Прикладом може бути позов про визнання права власності. Застосування механізмів захисту права власності використовується й для захисту прав невласників. Так, ст. 395 ЦК України передбачає можливість існування інших видів речових прав, як зазначених у ній, так і таких, що можуть передбачатись іншими законами. Очевидно, при цьому йдеться про захист прав таких суб’єктів публічного права, які не є власниками свого майна і їхній правовий статус не регулюється ЦК України, але вони є учасниками цивільного обороту. Це суб’єкти права повного господарського відання (державні й комунальні підприємства) й оперативного управління (казенні підприємства, державні й комунальні установи). Права цих осіб підлягають захисту таким же чином, як і права власника (ст. 396 ЦК України), у тому числі від власника майна. Так само повинні захищатися права осіб, яким майно належить на договірних підставах, тобто які перебувають із власником майна у зобов’язальних правовідносинах. Це орендарі, зберігачі, заставодержателі тощо.

Відповідачами за позовами про захист прав на речі можуть бути як незаконні володільці (добросовісні та недобросовісні набувачі), так і сторона за відповідним договором, а також заподіювачі шкоди.

Для висунення вимог щодо захисту власникові не слід чекати настання порушення його права, бо він може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення іншою особою дій, які ще не порушили, але можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Тобто підставою для такого позову може бути навіть прогнозування власником можливості порушення свого права власності. Однак при цьому власник буде зобов’язаний доказати суду можливість порушення належного йому права в найближчому майбутньому і необхідність застосування превентивних мір. Після порушення права власності власник має право на судовий захист у всіх випадках.

15.8. Цивільно-правова відповідальність

Більшість норм цивільного права спрямована на позитивне регулювання особистих немайнових та майнових відносин, які є предметом цивільного права. Нормальний розвиток цивільних правовідносин характеризується добросовісним здійсненням їх учасниками своїх суб’єктивних прав та виконанням цивільних обов’язків. Належна правомірна поведінка учасників цивільних правовідносин забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, що встановлюються договором або актами цивільного законодавства. Отже, відповідальність є одним із засобів впливу на учасників цивільних правовідносин, який визначається межами дозволеної та необхідної їхньої поведінки. Відповідальність є одним із головних інститутів права в цілому і окремих його галузей. Однак в цивільному праві відповідальність хоча й важливий, але не головний інститут.

Цивільно-правова відповідальність забезпечує захист суб’єктивних цивільних прав на випадок їх порушення. Таке місце цивільно-правової відповідальності обумовлюється, по-перше, предметом цивільного права та методом правового регулювання цивільних відносин. По-друге, наявністю засобів юрисдикційної форми захисту цивільних прав, а також можливості здійснення неюрисдикційної форми захисту – самозахисту.

Виходячи з того, що цивільно-правова відповідальність є різновидом юридичної відповідальності, їй, передусім, притаманні загальні ознаки юридичної відповідальності, а саме: державний примус, суспільний осуд, негативні наслідки для правопорушника.

Реалізація учасниками цивільних правовідносин права на захист своїх суб’єктивних прав, як правило, пов’язана з державно-примусовим впливом на правопорушника. Проте, оскільки цивільне право є галуззю приватного права, державний вплив на цивільні правовідносини має зводитися до необхідного мінімуму. Застосування заходів цивільно-правової відповідальності завжди забезпечено державним примусом. Він полягає в реальному впливові на особу – правопорушника, який здійснюється уповноваженими на це державними органами, зокрема судом, а також у можливості (забезпеченні) його застосування. Добровільне відшкодування збитків, сплата неустойки або компенсація моральної шкоди, завданої діями правопорушника, також розглядаються як цивільно-правова відповідальність, оскільки цивільно-правова відповідальність виникає не із судового рішення та незалежно від нього за наявності певних умов. До того ж добровільне усунення наслідків правопорушення не виключає державного примусу. Цивільна відповідальність спрямована не на покарання правопорушника, а на відновлення (компенсацію) суб’єктивного цивільного права потерпілої особи. У цивільному праві моральні якості відповідальної особи не мають юридичного значення. Отже, суспільний осуд протиправної поведінки учасника цивільних правовідносин виражається в констатації факту вчинення правопорушення.

Результатом застосування цивільно-правової відповідальності завжди є негативні наслідки для правопорушника. Саме їх несприятливість, невигідність стимулюють учасників до належної поведінки.

Особливий характер мети, призначення та способів реалізації цивільно-правової відповідальності визначають низку її специфічних ознак, що виокремлюють її в самостійний різновид відповідальності. Специфічними ознаками цивільної відповідальності є її майновий характер; додатковість обтяжування; відповідальність юридично рівних осіб один перед одним; компенсаційний (еквівалентний) характер.

Цивільно-правова відповідальність має майновий характер, обумовлений насамперед предметом цивільного права, позаяк нормами цивільного права регулюються відносини, більшість із яких є майновими. Таким чином, цивільно-правова відповідальність відповідає характеру найбільшої групи цивільних правовідносин. Основною метою (функцією) відповідальності в цивільному праві є відновлення порушеного суб’єктивного права. Досягнення цієї мети можливе лише в разі застосування таких засобів відповідальності, які мають майновий (грошовий) характер. У разі порушення цивільного обов’язку до особи застосовуються засоби впливу, які спричиняють негативні наслідки в її майновій сфері. Відповідальність у цивільному праві полягає у відшкодуванні збитків, сплаті неустойки тощо. Навіть у випадках, коли порушуються особисті немайнові права потерпілої особи, компенсація моральної (немайнової) шкоди здійснюється грошима.

Характерним для цивільно-правової відповідальності є те, що вона являє собою відповідальність одного учасника цивільних правовідносин перед іншим, тобто відповідальність правопорушника (боржника) перед потерпілою особою (кредитором). Такий характер відповідальності обумовлений рівноправним (юридично рівним) станом суб’єктів цивільних правовідносин, а також взаємністю їх прав та обов’язків. За загальним правилом обсяг цивільно-правової відповідальності відповідає розміру завданої шкоди. Принцип еквівалентності розмірів відповідальності та шкоди обумовлюється компенсаційним характером цивільно-правової відповідальності. Винятком із цього принципу є правило про сплату штрафної неустойки за порушення зобов’язання.

Отже, цивільно-правова відповідальність полягає в застосуванні до правопорушника в разі здійснення ним протиправних дій або бездіяльності передбачених законом або договором заходів державного примусу у вигляді позбавлення права чи покладення додаткових цивільно-правових обов’язків майнового характеру (санкцій).

15.9. Загальні положення про правочини. Односторонні правочини та договір

Найпоширенішим юридичним фактом, що призводить до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов’язків, є правочин. Під правочином у цивільному праві розуміють вольову, цілеспрямовану, правомірну дію учасників цивільних відносин, спрямовану на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов’язків. Правочини забезпечують динаміку цивільних правовідносин. За їх допомогою забезпечується рух товаро-матеріальних цінностей у цивільному обороті, забезпечується закріплення домовленостей щодо виконання робіт, надання послуг, передачі грошей тощо. Залежно від кількості осіб, що вчиняють правочин, розрізняють односторонні, двосторонні та багатосторонні правочини. Одностороннім правочином є дія сторони правочину, яка може діяти як одноосібно, так і у складі кількох осіб, які разом визнаються однією стороною правочину. Наприклад, заповіт зазвичай складається однією особою, а заповіт подружжя – завжди двома особами (чоловіком та дружиною). Двосторонні та багатосторонні правочини – це договори. Договір є найбільш розповсюдженою в цивільному праві конструкцією.

Договором є домовленість двох або більше сторін, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Договір є різновидом правочинів (дво- або багатосторонніх) і однією із підстав виникнення цивільних прав та обов’язків. Як і будь-який інший правочин, договір – це вольовий акт, у якому знаходить свій вияв домовленість двох або більше сторін, без досягнення якої він вважається неукладеним. Договір виконує значну роль у забезпеченні регулювання відносин майнового обороту і є основним засобом встановлення договірних зобов’язань. Саме тому договір визнається джерелом цивільного права, а ЦК визначає співвідношення актів цивільного законодавства і договору, віддаючи останньому перевагу. Зокрема, сторони мають право врегулювати в договорі, що передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. У регулюванні цивільних відносин застосовуються також міжнародні договори, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Цивільний кодекс встановлює принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента і визначенні умов договору. Змістом договору є умови, визначені сторонами самостійно, а також ті, обов’язковість яких визначена законом. Для деяких договорів обов’язковими є типові умови. В одному договорі можуть бути поєднані умови кількох типів договорів. Такі договори називаються змішаними.

Аналіз положень ЦК дає змогу виокремити такі основні види договорів. Договори можуть бути основними і попередніми. Основний договір безпосередньо породжує права та обов’язки сторін, пов’язані з передачею майна, виконанням роботи, наданням послуги тощо. У попередньому договорі сторони зобов’язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти в майбутньому основний договір. Договори можуть бути вільними та обов’язковими. Більшість договорів в умовах ринкової економіки є вільними, враховуючи, що їх укладення залежить виключно від волі сторін. Обов’язковий договір дещо обмежує договірну свободу сторін, тому що укладається на підставі нормативно-правового акта органу державної влади, органу влади АРК, органів місцевого самоврядування, який є для них обов’язковим. Одним із їх різновидів є публічний договір, у якому одна сторона (підприємець) взяла на себе обов’язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться. Договори можуть бути взаємоузгодженими і договорами приєднання. У взаємоузгоджених договорах умови встановлюються (розробляються) усіма сторонами договору. Договором приєднання визнається домовленість, умови якої встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах і який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих контрагентом умов правочину в цілому. Договори можуть укладатись і виконуватися в інтересах їх учасників або на користь третіх осіб. Більшість цивільно-правових договорів є такими, що укладаються на користь сторін, і право вимагати їх виконання належить лише сторонам, які беруть у них участь як контрагенти. У договорах користі третьої особи боржник зобов’язаний виконати свій обов’язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі.

Зміст цивільно-правового договору становлять умови, на яких він укладається. Умови договору можуть визначатися на розсуд сторін і погоджуватися ними (ініціативні) або бути обов’язковими згідно з актами цивільного законодавства (обов’язкові). Відповідно до положень ЦК України, перевагу віддають саме ініціативним умовам договору, позаяк це цілком узгоджується з принципом свободи договору. Обов’язковими є умови, які стосовно окремих видів договору закріплені в актах цивільного законодавства, положення яких є обов’язковими для сторін.

Укладення цивільно-правового договору полягає в досягненні між його сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов. Укладення договору знаходить свій вияв у здійсненні пропозиції укласти договір (оферту) і прийнятті зробленої пропозиції другою стороною (акцепту). Оферентом є сторона, яка запропонувала укласти договір, а акцептантом – сторона, яка прийняла її.

Цивільний кодекс визначає окремі види договірних зобов’язань, що групуються з урахуванням основної правової мети, досягнення якої прагнуть сторони. Це, зокрема, договори про передачу майна у власність. До них слід віднести договір купівлі-продажу (поставки, контрактації, постачання енергетичних та інших ресурсів через об’єднану мережу і міни), дарування (пожертви), ренти, довічного утримання (догляду). Договори на передачу майна в користування, до яких належать найм (оренда), прокат, найм (оренда земельної ділянки), найм (оренда) транспортного засобу, лізинг, найм (оренда) житла, позичка. До договорів на виконання робіт слід віднести підряд, побутовий підряд, будівельний підряд, підряд на проектні та пошукові роботи, виконання науково-дослідних або дослідно-конструкторських та технологічних робіт. Договорами на виконання послуг є договір перевезення, транспортного експедирування, зберігання, страхування, доручення, комісії, управління майном. Договорами, які опосередковують кредитно-розрахункові відносини, є позика, кредит, банківський вклад, банківський рахунок, факторинг. Окрема група договорів – це договори у сфері інтелектуальної власності, зокрема, договори щодо розпорядження правами інтелектуальної власності, ліцензійний договір, договір про створення на замовлення і використання об’єкта інтелектуальної власності тощо. Цей перелік не є вичерпним.

15.10. Спадкове право

Спадкування – це перехід прав та обов’язків (спадщини) від фізичної особи, що померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється двома шляхами: за заповітом та за законом. При цьому перевага надається спадкуванню за заповітом, оскільки воно безпосередньо пов’язане із однією із правомочностей власника – правом розпорядження належним йому майном на випадок його смерті шляхом складання і посвідчення в особливому порядку спеціального документа.

Дії по складанню заповіту – особливий вид правочину, за яким правові наслідки пов’язуються як із смертю заповідача, так і з волею осіб, які названі в ньому спадкоємцями. Заповіт – це комплекс розпоряджень спадкодавця на випадок своєї смерті. Поряд із основним розпорядженням – до кого перейде майно, у ньому можуть бути й інші розпорядження немайнового характеру. Існує кілька видів заповітів.

Заповіт подружжя може вчинятися для одержання спадщини – майна, яке було їх спільною сумісною власністю, тією особою, яка була обрана за домовленістю між подружжям, а також для того, щоб той із подружжя, який пережив іншого, продовжував жити у звичному для нього майновому середовищі. Тобто в разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до того, хто його пережив. Нотаріус накладає заборону відчуження майна, яке зазначило подружжя у заповіті. У разі смерті останнього з подружжя право на спадкування мають особи, зазначені подружжям в заповіті. Нотаріус знімає заборону відчуження майна, і спадкоємці отримують його у власність (якщо приймуть спадщину). Законодавець передбачає за життя чоловіка та дружини право кожного з них на відмову від спільного заповіту. Така відмова нотаріально посвідчується.

Заповіт з умовою – це такий, у якому заповідач обумовлює виникнення права на спадкування у зазначеної в заповіті особи тільки за наявності певних умов, як пов’язаних, так і не пов’язаних з її поведінкою. Так, заповідач може, наприклад, зазначити, що його син одержить право на спадкування, якщо на момент відкриття спадщини буде студентом Гарвардського університету. При цьому не можна вважати ці умови ні обмеженням правоздатності, ні обмеженням суб’єктивних прав. Ніхто не зможе примусити сина навчатися там, де він не хоче. Отже, жодні його суб’єктивні права не будуть порушені.

Секретний заповіт – це заповіт, який посвідчується нотаріусом без ознайомлення з його змістом. Заповідач подає його нотаріусу в заклеєному конверті, на якому має бути особистий підпис заповідача. Нотаріус ставить на конверті свій посвідчувальний напис, скріплює печаткою і в присутності заповідача вкладає його в інший конверт та опечатує. Заповіт може бути будь-коли змінений, доповнений або скасований заповідачем.

Закон висуває загальні вимоги до форми заповіту: він повинен бути складений письмово із зазначенням місця та часу його складення; особисто підписаний заповідачем або особами, передбаченими в законі; посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, зазначеними в законі. Порушення зазначених вимог до форми заповіту спричиняє його нікчемність.

Після смерті заповідача, одержавши інформацію про відкриття спадщини, нотаріус призначає день оголошення змісту заповіту і повідомляє про це членів сім’ї та родичів спадкодавця. У присутності заінтересованих осіб та двох свідків нотаріус відкриває конверт із заповітом та оголошує його зміст. Про оголошення заповіту складається протокол, який підписується нотаріусом та свідками. Весь зміст заповіту нотаріус записує у протоколі.

Закріплюючи у вигляді загального правила необхідність нотаріального посвідчення заповіту, законодавець у той же час широко визначає коло випадків, коли заповіти, засвідчені уповноваженими на те посадовими, службовими особами, прирівнюються до нотаріальних.

Спадкування за законом має місце в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини.

При спадкуванні за законом спадщина переходить до осіб, зазначених у законі. Законом також передбачений і порядок переходу майна померлої особи до цих осіб.

Таким чином, існують два загальних положення, які стосуються спадкування за законом: по-перше, коло спадкоємців за законом визначене вичерпним чином і, по-друге, визначена черговість закликання спадкоємців за законом до спадкування. Передбачається п’ять черг спадкоємців за законом.

До першої черги спадкоємців віднесені такі особи:

– діти, походження яких засвідчується згідно із законом;

– другий із подружжя, який має право на спадкування, якщо перебував у зареєстрованому шлюбі з померлим на момент відкриття спадщини. Жінка визнається спадкоємицею після смерті чоловіка, а чоловік є спадкоємцем після смерті жінки незалежно від факту їх проживання разом або надання один одному матеріальної допомоги. Також не має значення характер особистих стосунків між ними.

Якщо на момент відкриття спадщини шлюб у встановленому законом порядку було розірвано, то колишня дружина права на спадкування майна колишнього чоловіка не має, і навпаки. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким судом, за винятком випадків, передбачених у законі.

Батьки померлого: спадкоємцями першої черги є рідні батько і матір, а також усиновителі спадкодавця.

До складу спадкоємців другої черги входять такі особи.

Рідні брати та сестри спадкодавця закликаються до спадкування після його смерті незалежно від того, чи були вони повнорідними або неповнорідними. Достатньо, щоб вони були єдинокровними, тобто такими, що мають спільного батька і різних матерів, або єдиноутробними, тобто такими, що мають спільну матір і різних батьків. Брати та сестри більш віддалених ступенів спорідненості (починаючи із двоюрідних) до спадкування за законом не закликаються. Зведені брати та сестри померлого також не вважаються спадкоємцями.

Дід та баба померлого як з боку матері, так і з боку батька померлого.

До третьої черги спадкоємців зараховуються рідні дядько та тітка спадкодавця.

До четвертої черги спадкоємців відносять осіб, які були членами сім’ї спадкодавця протягом щонайменше останніх п’яти років його життя. Тобто їх коло формується за ознакою сімейних зв’язків.

Завершують перелік спадкоємців інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від померлого. Народження самого спадкодавця не зараховується в це число.

Окреме місце серед спадкоємців за законом належить утриманцям спадкодавця, які належать до п’ятої черги спадкоємців і є особами, які не були членами сім’ї спадкодавця, але не менше п’яти років одержували від нього матеріальну допомогу, що була для них єдиним або основним джерелом засобів до існування. Отже, для визнання особи утриманцем слід враховувати, що якщо йдеться про непрацездатну особу, то вона не може бути членом сім’ї спадкодавця, строк надання їй допомоги спадкодавцем не повинен бути менше п’яти років до смерті останього, а допомога надаватися не епізодично, а систематично й бути для цієї особи єдиним або основним джерелом засобів до існування.

При цьому не вимагається, щоб непрацездатний утриманець проживав разом із спадкодавцем.

Крім загального правила щодо почергового закликання до спадкування передбачена можливість зміни черговості одержання права на спадкування, яка може бути здійснена самими спадкоємцями або судом:

– по-перше, черговість одержання права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованими спадкоємцями, який укладається після відкриття спадщини;

– по-друге, за позовом особи, яку не включено до складу спадкоємців за законом, суд може визнати за нею право на спадкування, якщо буде встановлено, що протягом тривалого часу вона опікувалася, надавала матеріальну допомогу та інші види допомоги спадкодавцеві, який через хворобу чи каліцтво опинився в безпорадному стані.

Спадкоємство за правом представлення. До числа спадкоємців за законом належать також спадкоємці, які закликаються до спадкування за правом представлення. Закликання вказаних спадкоємців до спадкування має місце лише за наявності передбачених законом спеціальних умов і має певні особливості.

Насамперед, спадкоємство за правом представлення відбувається лише тоді, коли спадкоємець, який був би закликаний до спадкування, якщо був би живий, вмирає раніше спадкодавця, тобто до відкриття спадщини. За таких обставин до спадкування за законом після смерті спадкодавця закликаються особи, що заступають місце спадкоємця, який помер раніше спадкодавця.

Коло осіб, які закликаються до спадкування за правом представлення, обмежений. Це онуки та правнуки, прабаба та прадід, племінники, а також двоюрідні брати та сестри спадкодавця.

Наявність вказаних осіб, які можуть бути закликані до спадкування за правом представлення, не позбавляє спадкодавця права розпорядитися спадщиною за своїм розсудом. Указані особи не мають права на обов’язкову частку. Спадкодавець може залишити все своє майно за заповітом іншим особам, підпризначити визначеному ним спадкоємцю другого спадкоємця тощо.

Онуки та правнуки, прабаба та прадід, племінники, двоюрідні сестри та брати спадкодавця не спадкують на рівних з іншими спадкоємцями за законом того ж спадкодавця, вони спадкують лише ту частку у спадщині, яка належала б їх померлим рідним, якщо б вони були живі.

Відмова з боку спадкоємця від спадщини на користь вказаних осіб може мати місце лише за умови їх належності до спадкоємців за заповітом або за законом.

Якщо відсутні спадкоємці як за заповітом, так і за законом, або ніхто із спадкоємців не прийняв спадщину, або відмовилися від прийняття спадщини, або усунені взагалі від права на спадкування, таке майно переходить у власність територіальної громади. За заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини після спливу одного року з часу відкриття спадщини суд може визнати спадщину відумерлою.

Розподіл майна спадкодавця між спадкоємцями. Спадкова маса як об’єкт універсального правонаступництва, незалежно від місця її перебування, в момент відкриття спадщини юридично виступає як єдиний комплекс.

Розмір часток у спадщині кожного зі спадкоємців за законом визнається рівним, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Спадкоємці мають можливість домовитися між собою щодо зміни розміру частки когось із них стосовно рухомого майна. Якщо йдеться про нерухоме майно – закон вимагає скласти таку угоду в письмовій формі й нотаріально її посвідчити.

Якщо хтось зі спадкоємців не прийме спадщину, його частка переходить до інших спадкоємців, закликаних до спадкування, і ділиться між ними порівну.

Кожен зі спадкоємців має право на виокремлення його частки в натурі. Однак лише певні спадкоємці мають переважне право на виділ їм у натурі окремого спадкового майна.

По-перше, це стосується спадкування предметів звичайної обстановки та вжитку.

По-друге, необхідно визначити частку того з подружжя, хто пережив іншого, у спільно нажитому майні, оскільки на цю частку спадщина взагалі не відкривається. При цьому слід враховувати можливість переходу від законного правового режиму майна подружжя (спільної сумісної власності) до договірного, при якому подружжя мають можливість встановити певний (у цілому або в частці) режим роздільної або спільної часткової власності.

По-третє, спадкоємці, які були співвласниками майна зі спадкодавцем, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі їхньої частки майна у спадщині. Такий виділ не може порушувати інтереси інших спадкоємців.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Дайте поняття приватного та публічного права.

2. Які галузі належать до приватного та публічного права?

3. Охарактеризуйте предмет та метод цивільного права.

4. Визначте принципи цивільного права.

5. Окресліть коло джерел цивільного права.

6. Назвіть акти цивільного законодавства України.

7. Розкрийте значення вислову: «Конституція України – основа цивільного законодавства України».

8. Дайте загальну характеристику Цивільного кодексу України.

9. Охарактеризуйте приватно-правовий договір як засіб регулювання цивільних відносин.

10. Розкрийте поняття звичаю (звичаю ділового обороту).

11. Що таке аналогія закону та аналогія права?

12. Розкрийте поняття цивільної правоздатності фізичної особи.

13. Які є види цивільної дієздатності фізичних осіб?

14. Визначте обсяг дієздатності неповнолітніх осіб.

15. У чому полягає обмеження цивільної дієздатності фізичних осіб?

16. Якими є підстави, порядок та наслідки визнання фізичної особи недієздатною?

17. Якими є умови визнання фізичної особи безвісно відсутньою та оголошення померлою: порядок, підстави, правові наслідки?

18. У чому полягає основна мета призначення опіки та піклування?

19. Визначте особливості статусу опікуна та піклувальника.

20. У чому полягають права та обов’язки опікуна?

21. У чому полягають права та обов’язки піклувальника?

22. Розкрийте поняття та назвіть ознаки юридичної особи.

23. У чому полягає специфіка правоздатності та дієздатності юридичних осіб?

24. Охарактеризуйте порядок створення юридичних осіб приватного права.

25. Назвіть основні організаційно-правові форми юридичних осіб приватного права.

26. Назвіть форми припинення юридичних осіб приватного права.

27. Дайте поняття об’єктів цивільних прав.

28. У чому полягає оборотоздатність об’єктів цивільних прав?

29. Охарактеризуйте матеріальні блага як об’єкти цивільних прав.

30. Дайте характеристику нематеріальним благам як об’єктам цивільних прав.

31. Дайте поняття строку та терміну.

32. У чому полягає класифікація строків?

33. Якими є строки здійснення цивільних прав?

34. Якими є строки захисту цивільних прав?

35. Дайте поняття права власності.

36. Визначте зміст права власності.

37. Охарактеризуйте спільну часткову та спільну сумісну власність.

38. Назвіть основні правові засоби захисту права власності.

39. У чому полягає віндикаційний позов?

40. Назвіть особливості негаторного позову.

41. Визначте роль зобов’язальних позовів у механізмі захисту права власності.

42. Дайте поняття цивільно-правової відповідальності.

43. Назвіть ознаки цивільно-правової відповідальності.

44. Окресліть відмінності цивільно-правової відповідальності від інших різновидів юридичної відповідальності.

45. Дайте поняття правочину.

46. Назвіть види правочинів.

47. Визначте роль правочинів у цивільному праві.

48. Окресліть специфіку односторонніх правочинів.

49. Охарактеризуйте договір як засіб саморегулювання.

50. Які є види договорів?

51. Що таке предмет та зміст договору?

52. Розкрийте поняття спадкування.

53. У чому полягає склад спадщини?

54. Охарактеризуйте спадкування за заповітом.

55. Назвіть види заповітів.

56. Коли має місце спадкування за законом?

57. Який існує порядок прийняття спадщини?

58. Коли і як відбувається спадкоємство за правом представлення?

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

акти цивільного законодавства

акціонерне товариство

аналогія закону

аналогія права

банкрутство

безвісна відсутність

виконавчий орган

відкриття спадщини

відповідальність

господарське товариство

гривня

гроші

держава Україна

джерела цивільного права

диспозитивність

дрібний побутовий правочин

емфітевзис

єдиний державний реєстр

єдиний майновий комплекс

житло

житлові приміщення

закон

заповідач

заповіт

інформація

командитне товариство

Конституція України

ліквідація юридичної особи

малолітні фізичні особи

надання повної цивільної дієздатності

найменування юридичної особи

недієздатна фізична особа

неповнолітні фізичні особи

нормативно-правововий акт

обмеження цивільної дієздатності фізичної особи

оголошення фізичної особи померлою

опіка

опікун

організація

підприємство

піклування

повне товариство

прийняття спадщини

рішення суду

свобода договору

сервітут

спадкування

суперфіцій

товариство з додатковою відповідальністю

товариство з обмеженою відповідальністю

український народ

установа

установчий акт

установчі документи

фізична особа-підприємець

цивільна дієздатність фізичної особи

цивільна дієздатність фізичної особи

цивільна правоздатність фізичної особи

цивільна правоздатність юридичної особи

цивільний оборот

цивільні відносини

час відкриття спадщини

частка в майні

частка у праві власності на річ

юридична особа приватного права

юридична особа публічного права

Глава 16

ОСНОВИ СІМЕЙНОГО ПРАВА УКРАЇНИ

16.1. Поняття сім’ї. Предмет сімейного права

Сім’я є первинним та основним осередком суспільства, існувала на всіх етапах його розвитку, однак її сутність визначалася залежно від умов та специфіки становлення відносин між людьми в той чи інший період. Сім’я створює умови для реалізації найрізноманітніших потреб та інтересів її членів, зокрема емоційно-духовного, іншого особистісного спілкування, ведення спільного господарства, народження дітей та забезпечення їхнього гармонійного духовного та фізичного розвитку, тобто становлення їх як особистостей, прийняття на виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування тощо.

Сім’ю складають особи, які спільно проживають, пов’язані спільним побутом, мають взаємні права та обов’язки (ст. 3 СК України). Сім’я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Найпоширенішим юридичним фактом, з настанням якого пов’язують виникнення сім’ї, є укладення шлюбу. З моменту набуття подружнього статусу жінка та чоловік стають членами однієї сім’ї. Подружнє співжиття презюмує спільність проживання, спільність побуту та наявність взаємних прав та обов’язків, визначених законом чи договором. Однак подружжя вважається сім’єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв’язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. З фактом народження дитини може пов’язуватися виникнення нової сім’ї або включення дитини як нового члена до уже існуючої сім’ї її батьків (така сім’я є повною) або одного із них (неповною є сім’я, що складається з матері або батька і дитини (дітей)). Дитина належить до сім’ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Створення нової сім’ї або прийняття нового члена до вже існуючої сім’ї може відбутися також у разі усиновлення, оскільки між усиновлювачами та усиновленою дитиною виникають права та обов’язки в такому ж обсязі, як і між рідними батьками та дітьми. Сім’я також може виникати на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Зокрема, сім’ю можуть створити жінка та чоловік, які проживають однією сім’єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Вони не вважаються подружжям. Таку сім’ю в побуті називають «цивільним шлюбом», «фактичними шлюбними відносинами».

Між особами, які є або були членами однієї сім’ї, родичами, з приводу майнових та немайнових благ можуть виникати найрізноманітніші приватні відносини, значна частина з яких становить предмет сімейно-правового регулювання. Отже, сімейні правовідносини – це приватні відносини, врегульовані нормами сімейного права.

Предметом сімейного права є особисті немайнові та майнові приватні відносини:

– між жінкою та чоловіком, які виникають у зв’язку з їхнім перебуванням в шлюбі або у «фактичних шлюбних відносинах»;

– між батьками та дітьми, які виникають у зв’язку з походженням дітей від цих батьків, засвідченим у встановленому законом порядку;

– між іншими членами сім’ї та родичами щодо виховання, спілкування, представництва інтересів чи утримання у визначених законом випадках;

– між дітьми-сиротами, або дітьми, позбавленими батьківського піклування та особами, які прийняли їх на виховання.

Особливості сімейних правовідносин:

1) сімейні правовідносини мають специфічний суб’єктний склад, оскільки їх учасниками можуть виступати лише фізичні особи, які є або були пов’язані шлюбом чи «фактичними шлюбними відносинами», кровною спорідненістю, усиновленням чи іншим прийняттям дитини на виховання в сім’ю;

2) сімейні правовідносини виникають на підставі особливих юридичних фактів, зокрема шлюбу, усиновлення, родства;

3) сімейні права та обов’язки як особисті немайнові, так і майнові тісно пов’язані з особою і є невідчужувані, тобто їх не можна продавати, дарувати, заповідати тощо;

4) переважна більшість сімейних правовідносин є тривалими;

5) у разі невиконання чи неналежного виконання сімейних обов’язків застосовуються специфічні санкції (наприклад, позбавлення батьківських прав, відібрання дитини тощо).

Сімейне право України – це підсистема правових норм, спрямованих на врегулювання на диспозитивних засадах особистих немайнових та майнових відносин, які виникають між фізичними особами у зв’язку зі шлюбом, кровним спорідненням, усиновленням, іншою належністю до сім’ї.

16.2. Джерела правового регулювання сімейних відносин

Сімейні відносини регулюються нормативно-правовими актами, договорами, нормами моралі та звичаями. Конституція України визначає основні засади правового регулювання сімейних відносин (статті 51, 52), насамперед добровільності шлюбу (шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка), ґендерної рівності чоловіка та жінки (кожен із подружжя має рівні права й обов’язки у шлюбі та сім’ї). Також визначено засади регулювання відносин між батьками та дітьми. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов’язані утримувати своїх дітей до їх повноліття, натомість повнолітні сини та дочки зобов’язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом. Утримання та виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на державу.

У Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р., яка набула чинності для України 27 вересня 1991 р., визнаються та проголошуються важливі права дитини, зокрема право дитини на належний рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку, право дитини на реєстрацію її народження та на ім’я, проголошується повага до права дитини на збереження її індивідуальності, забезпечення того, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, захист дитини від усіх форм експлуатації, що завдають шкоди будь-якому аспекту її добробуту, надання захисту та допомоги державою дітям, що тимчасово або постійно позбавлені сімейного оточення, визначаються засади функціонування системи усиновлення.

Основним нормативно-правовим актом, що регулює сімейні відносини, є Сімейний кодекс України, який був прийнятий 10 січня 2002 р. і набрав чинності 1 січня 2004 р. СК України складається із семи розділів і визначає засади укладення шлюбу, особисті немайнові та майнові права й обов’язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов’язків батьків та дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім’ї та родичів. У процесі реформування національного сімейного законодавства правове регулювання сімейних відносин значно деталізовано і засади виникнення, існування та припинення суспільних відносин в цій сфері врегульовано також низкою законів (наприклад, Закон України від 26 квітня 2001 р. «Про охорону дитинства», Закон України від 15 листопада 2001 р. «Про попередження насильства в сім’ї», Закон України від 13 січня 2005 р. «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», Закон України від 1 липня 2010 р. «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»), значною кількістю підзаконних нормативно-правових актів (наприклад, Порядок здійснення добровільного медичного обстеження наречених, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2002 р.).

Подружжя, жінка та чоловік, які проживають однією сім’єю, але без реєстрації шлюбу, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім’ї та родичі можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства. СК України передбачає можливість укладення, наприклад, шлюбного договору, договору між подружжям про розмір аліментів на дитину, договорів подружжя про поділ майна, про порядок користування ним, договорів щодо передання дитини на виховання в прийомну сім’ю, дитячий будинок сімейного типу, сім’ю патронатного вихователя тощо.

При вирішенні сімейного спору суд за заявою заінтересованої сторони може врахувати місцевий звичай, а також звичай національної меншини, до якої належать сторони або одна з них, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. В окремих статтях закону може бути вказівка щодо застосування звичаю для врегулювання конкретних ситуацій (наприклад, дитині може бути дано не більше двох імен, якщо інше не випливає зі звичаю національної меншини, до якої належать мати і (або) батько).

16.3. Шлюб. Недійсність шлюбу

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Ознаки шлюбу:

1) сімейний союз (спрямований на створення сім’ї);

2) моногамний союз (на відміну від законодавства мусульманських країн, де допускається полігамія, національне сімейне законодавство не надає особі права на перебування у двох чи більше зареєстрованих шлюбах одночасно, а лише в одному);

3) різностатевий союз (укладати шлюб можуть лише жінка та чоловік);

4) рівноправний союз (подружжя мають рівні права та обов’язки);

5) союз, зареєстрований органами державної реєстрації актів цивільного стану.

Умовами укладення шлюбу є:

1) досягнення шлюбного віку, який встановлений для жінок та чоловіків – у 18 років. За заявою особи, яка досягла 16 років, за рішенням суду їй може бути надано право на шлюб, якщо буде встановлено, що це відповідає її інтересам. У такій заяві має бути вказано, з ким особа має намір зареєструвати шлюб. До участі в справі залучають одного або обох батьків, усиновлювачів чи піклувальника неповнолітньої особи, особу, з якою передбачається реєстрація шлюбу, а також інших заінтересованих осіб. Заперечення батьків, усиновлювачів чи піклувальників щодо надання права на шлюб не є підставою для відмови в задоволенні заяви;

2) наявність вільної згоди на укладення шлюбу. Вільною є згода, вчинена нареченими без фізичного насильства, психологічного тиску один щодо одного, або з боку третіх осіб щодо факту реєстрації шлюбу, а також вчинена нареченими в стані, коли вони усвідомлювали значення своїх дій та могли керувати ними. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Також наречені зобов’язані повідомити один одного про стан свого здоров’я;

3) відсутність перешкод до укладення шлюбу. Такими перешкодами є:

– перебування одного з наречених в іншому зареєстрованому шлюбі, оскільки жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі і мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу;

– наявність кровної спорідненості чи відносин усиновлення між нареченими. У шлюбі між собою не можуть перебувати такі особи: родичі прямої лінії споріднення (наприклад, батьки і діти); рідні брат і сестра (повнорідними є брати і сестри, які мають спільних батьків, а неповнорідними є брати і сестри, які мають спільну матір або спільного батька); двоюрідні брат та сестра, рідні тітка, дядько та племінник, племінниця; усиновлювач та усиновлена ним дитина (шлюб між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною може бути зареєстровано лише в разі скасування усиновлення); рідна дитина усиновлювача та усиновлена ним дитина, а також діти, які не є братами, сестрами, але були усиновлені одними усиновлювачами (за рішенням суду їм може бути надане право на шлюб).

Жінці та чоловікові для набуття прав та обов’язків подружжя необхідно зареєструвати свій сімейний союз у органах державної реєстрації актів цивільного стану. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення в жінки та чоловіка прав та обов’язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Жінка та чоловік, які бажають зареєструвати шлюб, подають письмову заяву про реєстрацію шлюбу до будь-якого органу державної реєстрації актів цивільного стану за їхнім вибором особисто або через представника. Особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, вважаються нареченими. Шлюб реєструється в органах державної реєстрації актів цивільного стану після спливу одного місяця від дня подання нареченими заяви про реєстрацію шлюбу. У разі вагітності нареченої, народження нею дитини, а також якщо є безпосередня загроза для життя нареченої або нареченого шлюб реєструється в день подання відповідної заяви або в будь-який інший день за бажанням наречених протягом одного місяця. Реєстрація шлюбу через представника не допускається. Присутність нареченої та нареченого в момент реєстрації їхнього шлюбу є обов’язковою. Особам, які зареєстрували шлюб, видається Свідоцтво про шлюб.

У законодавстві визначені не лише умови укладення та порядок реєстрації шлюбу, а також наслідки їх порушення. Недійсність шлюбу – це санкція, яка застосовується в разі порушення визначених законом умов укладення шлюбу, а також у разі його фіктивності. Підстави недійсності шлюбу поділені на три групи.

Недійсним є шлюб:

1) зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі;

2) зареєстрований між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою;

3) зареєстрований з особою, яка визнана недієздатною. Такі шлюби є нікчемними і за заявою заінтересованої особи орган державної реєстрації актів цивільного стану анулює актовий запис про такий недійсний шлюб.

Визнається недійсним за рішенням суду шлюб:

1) зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона потерпала від тяжкого психічного розладу, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп’яніння, у результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства;

2) у разі його фіктивності, тобто без наміру створення сім’ї і набуття прав та обов’язків подружжя одним із них або обома. Небажання мати дітей, матеріальна вигода, на яку розраховує один із подружжя, однак не заперечує проти створення сім’ї, ще не свідчить про фіктивність шлюбу.

Може бути визнаний недійсним за рішенням суду шлюб:

1) зареєстрований між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною, якщо таке усиновлення не було скасоване за рішенням суду;

2) зареєстрований між двоюрідними братом та сестрою; між тіткою, дядьком та племінником, племінницею;

3) зареєстрований з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків;

4) зареєстрований з особою, яка не досягла шлюбного віку і якій не було надано права на шлюб.

За наявності обставин, які входять до другої чи третьої групи, для визнання шлюбу недійсним законодавством встановлений судовий порядок. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв’язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена.

Шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації. Залежно від добросовісності осіб, які зареєстрували недійсний шлюб, законом встановлено різні правові наслідки. Щодо осіб, які знали про перешкоди до реєстрації шлюбу і приховали їх від другої сторони і (або) від державного органу реєстрації актів цивільного стану, застосовують такі загальні правові наслідки:

1) майно, набуте за час недійсного шлюбу, вважається таким, що належить їм на праві спільної часткової власності. Розмір часток кожного з них визначається відповідно до їхньої участі у придбанні цього майна своєю працею та коштами;

2) якщо особа одержувала аліменти від того, з ким була в недійсному шлюбі, сума сплачених аліментів вважається такою, що одержана без достатньої правової підстави, і підлягає поверненню, але не більш як за останні три роки;

3) особа, яка поселилася в житлове приміщення іншої особи у зв’язку з реєстрацією з нею недійсного шлюбу, не набула права на проживання в ньому і може бути виселена;

4) особа, яка у зв’язку з реєстрацією недійсного шлюбу змінила своє прізвище, вважається такою, що іменується цим прізвищем без достатньої правової підстави.

Якщо особа не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, вона має право на особливі правові наслідки недійсності шлюбу щодо неї:

1) на поділ майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя;

2) на проживання в житловому приміщенні, в яке вона поселилася у зв’язку з недійсним шлюбом;

3) на аліменти на тих же підставах, що й колишнє подружжя;

4) на прізвище, яке вона обрала при реєстрації шлюбу (ст. 46 СК України).

Недійсність шлюбу не впливає на обсяг взаємних прав та обов’язків батьків і дитини, яка народилася в цьому шлюбі. Від недійсного треба відрізняти неукладений шлюб, тобто зареєстрований у відсутності нареченої і (або) нареченого.

16.4. Права та обов’язки подружжя

Жінка та чоловік з набуттям подружнього статусу наділяються низкою особистих немайнових прав та обов’язків, хоча значна частина таких сімейних відносин (дружби, кохання, взаємоповаги тощо) не може бути врегульована нормами закону. Сімейні відносини регулюються лише в тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їхніх учасників та інтересів суспільства.

Види особистих немайнових прав та обов’язків подружжя:

1) право на материнство (батьківство). Материнство (батьківство) – це соціально-правовий стан, з настанням якого особа наділяється певними правами та обов’язками щодо конкретної дитини (правовим статусом матері, батька). Набуття статусу матері, батька не залежить від перебування цих осіб у шлюбі;

2) право на повагу до своєї індивідуальності, звичок та уподобань. Це право може обмежуватись із врахуванням інтересів другого з подружжя, інших членів сім’ї;

3) право на фізичний та духовний розвиток, на здобуття освіти, прояв своїх здібностей, на створення умов для праці та відпочинку. Подружжя, яке пов’язане спільним побутом, спільно проживає, має не лише не перешкоджати один одному самовдосконалюватися фізично та духовно, але й намагатися сприяти, допомагати один одному, створювати умови для реалізації здібностей, покращення рівня освіченості;

4) право на зміну прізвища під час реєстрації шлюбу;

5) право на розподіл обов’язків та спільне вирішення питань життя сім’ї та обов’язок подружжя турбуватися про сім’ю;

6) право на свободу та особисту недоторканність. Укладення шлюбу не передбачає встановлення додаткових (інших, ніж для осіб, які не перебувають у шлюбі) юридичних обмежень свободи жінки чи чоловіка, які й надалі можуть вільно визначати свою поведінку, однак у разі прийняття рішень вони мають керуватися не лише власними інтересами, але й враховувати інтереси сім’ї загалом.

Майновими є права та обов’язки подружжя щодо володіння, користування та розпорядження їхнім майном, а також щодо взаємного утримання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Спільною сумісною власністю подружжя може бути все те майно, яке може перебувати в приватній власності фізичних осіб, незалежно від того, на ім’я кого з подружжя такі об’єкти були придбані. У законодавстві немає переліку майна, яке може перебувати у сфері управління сім’ї. Спільним майном подружжя, зокрема, можуть бути квартири, житлові й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, цінні папери, паєнакопичення в кооперативах; банківські вклади тощо. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім’ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, теж є спільним майном подружжя. Також спільними є речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи одного із подружжя з моменту їх одержання. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання спільним майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Не належить до спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю дружини, чоловіка таке майно:

1) набуте до шлюбу;

2) набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто;

4) речі індивідуального користування, у тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя;

5) премії, нагороди, які вона (він) одержали за особисті заслуги;

6) кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй (йому) належала, а також як відшкодування завданої їй (йому) моральної шкоди;

7) страхові суми, одержані нею (ним) за обов’язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них;

8) плоди, приплід, доходи (дивіденди), одержані нею (ним) від використання особистого майна;

9) житло та земельні ділянки, приватизовані нею (ним) за час шлюбу. Особистим майном кожен із подружжя володіє, користується, розпоряджається без погодження з другим із подружжя, однак із урахуванням інтересів сім’ї, насамперед дітей.

Відносини між подружжям щодо їхнього майна можуть бути врегульовані шлюбним договором. Шлюбним договором є правочин, вчинений нареченими чи подружжям, що визначає їхні майнові права і обов’язки в період шлюбу і (або) в разі його припинення, а також їхні майнові обов’язки як батьків. Право на укладення шлюбного договору мають наречені (особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу) або подружжя. Для реалізації такого права неповнолітнім нареченим потрібна письмова згода їхніх батьків або піклувальників, засвідчена нотаріусом. Шлюбний договір укладається в письмовій формі і нотаріально посвідчується. Якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, то він набирає чинності в день реєстрації шлюбу, а якщо шлюбний договір укладений подружжям, то з моменту його нотаріального посвідчення. Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов’язки. Шлюбний договір може містити, наприклад, умови про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу; про використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб; про порядок користування житлом; про визначення умов, розміру та строків виплати аліментів. Шлюбний договір не може регулювати особисті немайнові відносини між подружжям, а також особисті немайнові відносини між батьками і дітьми (наприклад, про віросповідання, визначення культурних чи мовних пріоритетів тощо). Його положення не повинні зменшувати обсягу прав дитини.

Між подружжям існують також права та обов’язки щодо взаємного утримання. Підставою виникнення зобов’язання щодо взаємного утримання між подружжям є непрацездатність та нужденність (потреба матеріальної допомоги) одного із подружжя, а також спроможність другого із подружжя надавати таку допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Права на утримання не має той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв’язку із вчиненням ним умисного злочину. Підставою виникнення зобов’язання щодо утримання між подружжям є також вагітність дружини або проживання дитини з дружиною (чоловіком), незалежно від того, чи вона (він) працює, та незалежно від її (його) матеріального становища, якщо чоловік (дружина) спроможний (-а) надавати матеріальну допомогу. Той із подружжя, з ким проживає дитина, має право на утримання від другого із подружжя до досягнення дитиною трьох років, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку – до досягнення дитиною шести років, а якщо дитина є інвалідом, не може обходитися без постійного стороннього догляду – протягом усього часу проживання з дитиною та опікування нею.

Розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло в неї за час шлюбу, а у визначених законом випадках право на утримання може виникати і після розірвання шлюбу.

16.5. Припинення шлюбу

Припинення шлюбу – це переривання дії подружнього стану в разі настання визначених законом обставин. Шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим, а також унаслідок його розірвання.

Розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану. Подружжя, яке не має спільних дітей до 18 років, незалежно від наявності між ними майнового спору, має право подати спільну заяву про розірвання шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання подружжя або одного з них. Шлюб розривається органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою одного із подружжя, якщо другий із подружжя: визнаний безвісно відсутнім або недієздатним. Шлюб розривається незалежно від наявності між подружжям майнового спору, а також спору щодо дітей. У разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу і цей факт засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Розірвання шлюбу судом. Подружжя, яке має спільних дітей до 18 років, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу за взаємною згодою. У спільній заяві подружжя має вказати відомості щодо часу реєстрації шлюбу, наявності спільних дітей, наявності спільної згоди на розірвання шлюбу та інші необхідні дані. Для забезпечення інтересів дітей разом із такою заявою подружжя подає договір про виховання і договір про утримання дітей. У договорі про виховання дітей подружжя має домовитися про те, з ким із них проживатимуть діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той із батьків, хто буде проживати окремо. Цей договір укладається в письмовій формі, а за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріусом. Договір між подружжям про аліменти на дитину має бути нотаріально посвідчений. У цьому договорі визначаються умови щодо утримання дитини, зокрема відносно строків, форми, порядку надання такого утримання, а також підстав для його припинення, зміни розміру тощо. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу.

Якщо між подружжям існує спір, відсутня взаємна згода на розірвання шлюбу, позов про розірвання шлюбу може бути поданий одним із них. Окрім самого подружжя, позов про розірвання шлюбу в інтересах того з подружжя, хто визнаний недієздатним, може пред’явити опікун. Позов про розірвання шлюбу не може бути пред’явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини (також у разі народження мертвої дитини або смерті дитини до одного року), окрім деяких винятків. Суд зобов’язаний з’ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу. Причинами розірвання шлюбу можуть бути безплідність або небажання мати дитину, подружня зрада, зловживання спиртними напоями, наркотиками, побої, різні віросповідання, різниця у віці, освітньому рівні, різні погляди на питання сімейного співжиття. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, їхніх дітей.

У разі розірвання шлюбу судом він припиняється в день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, яке після цього надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

16.6. Права та обов’язки батьків та дітей

Загальною підставою виникнення правовідносин між батьками та дітьми є походження дитини від них, засвідчене у встановленому порядку. Реєстрація народження провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану за усною чи письмовою заявою батьків дитини чи одного з них, а в разі хвороби, смерті батьків або з інших причин неможливості для них зареєструвати народження – за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров’я, в якому народилася дитина або в якому на цей час вона перебуває. Якщо батьки чи один із них не досягли 18-річного віку, то згода батьків (опікунів, піклувальників) неповнолітніх батька або матері на реєстрацію народження дитини при цьому не потрібна. Про народження дитини складається актовий запис і видається Свідоцтво про народження дитини. Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Для визначення походження дитини від матері подаються медичне свідоцтво про народження або медична довідка чи акт, які підтверджують народження дитини відповідною жінкою, а походження дитини від батька визначається на підставі Свідоцтва про шлюб. Щодо походження дитини від батьків, які перебувають у шлюбі, застосовуються презумпція материнства (особа, записана матір’ю дитини, вважається такою, що її народила) та презумпція батьківства (чоловік одруженої жінки вважається батьком її дитини). Презумпція батьківства діє в разі народження дитини під час шлюбу, або зачаття під час шлюбу і народження дитини до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається:

1) за заявою матері та батька дитини;

2) за рішенням суду.

Походження дитини від батька може бути визначене в добровільному або судовому порядку.

Мати, батько мають рівні права та обов’язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов’язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов’язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Неповнолітні батьки самостійно здійснюють права та виконують обов’язки щодо дитини в такому ж обсязі, як і повнолітні.

До особистих немайнових прав та обов’язків батьків і дітей належать:

1) обов’язок батьків забрати дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров’я. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Дитина може бути залишена батьками в пологовому будинку або в іншому закладі охорони здоров’я, якщо вона має суттєві вади фізичного і (або) психічного розвитку, а також за наявності інших обставин, що мають суттєве значення. Якщо батьки не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров’я, забрати дитину мають право її баба, дід, інші родичі з дозволу органу опіки та піклування;

2) обов’язок батьків зареєструвати народження дитини та право дитини на ім’я. Батьки зобов’язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Реєстрація народження дитини провадиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо батьки мають спільне прізвище, то це прізвище присвоюється і дітям. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Батьки, які мають різні прізвища, можуть присвоїти дитині подвійне прізвище. Ім’я дитини визначається за згодою батьків. Дитині може бути дано не більше двох імен, якщо інше не випливає зі звичаю національної меншини, до якої належать мати і (або) батько. По батькові дитини визначається за іменем батька. По батькові дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, за умови, що батьківство щодо дитини не визнано, визначається за іменем особи, яку мати дитини назвала її батьком. Спір між батьками щодо прізвища, імені дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом;

3) право дитини на виховання (право і обов’язок батьків щодо виховання та розвитку дитини). Батьки мають право і зобов’язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров’я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а також мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки зобов’язані поважати дитину й обирати такі форми та методи виховання, які не суперечать закону, моральним засадам суспільства. Зокрема, заборонено фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. При виборі форм виховання батьки мають враховувати думку дитини. Вирішувати питання виховання щодо дитини батьки мають за спільною згодою. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов’язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, дитина має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо батьки не можуть дійти згоди, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. У разі ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування тим із батьків, з ким проживає дитина, створення ним перешкод другому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. У такому випадку уже за рішенням суду визначаються способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана судом при вирішенні між батьками спору щодо її виховання, однак суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси;

4) право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а дитини, яка досягла десяти років, – за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Під час вирішення судом спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов’язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров’я та інші обставини, що мають суттєве значення. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її виховання;

5) право батьків на відібрання малолітньої дитини від інших осіб. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними, вони можуть вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду;

6) право дитини на захист та право батьків по захисту дитини. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Батьки мають право на самозахист своєї дитини, також вони мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини.

У разі винної протиправної поведінки матері, батька, яка полягає в невиконанні або неналежному виконанні ними своїх обов’язків щодо дитини, до них застосовується така сімейно-правова санкція, як позбавлення батьківських прав. Мати, батько щодо всіх своїх дітей або когось із них можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він):

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров’я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов’язків по вихованню дитини (не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти);

3) жорстоко поводяться з дитиною (навмисне нанесення батьками дитині побоїв, тілесних ушкоджень, порушення фізичного чи психічного здоров’я, дії сексуального характеру щодо неї, навмисне позбавлення дитини житла, їжі, одягу та іншого майна чи коштів, на які дитина має право, що може призвести до її смерті, викликати порушення фізичного чи психічного здоров’я, застосування недопустимих методів виховання, приниження честі та гідності дитини);

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини (привласнення продуктів її праці, залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією), примушують дитину до жебракування (просіння милостині) та бродяжництва (такого стану, способу життя, за якого людина не має постійного місця проживання, сталого заняття, роботи);

6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

До суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають право звернутися один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім’ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров’я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При розгляді справ про позбавлення батьківських прав обов’язковою є участь органів опіки та піклування. При вирішенні спору про позбавлення батьківських прав дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана. У разі задоволення позову про позбавлення батьківських прав суд вирішує питання щодо влаштування відповідної дитини.

Правові наслідки позбавлення батьківських прав полягають у тому, що особа, позбавлена батьківських прав:

1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов’язків щодо її виховання;

2) перестає бути законним представником дитини;

3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім’ям з дітьми;

4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником;

5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов’язаних із батьківством, які вона могла б мати в разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди в разі втрати годувальника, право на спадкування);

6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

Батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна. Якщо між ними виникає спір щодо належності їм майна, то діє презумпція, що це майно батьків, однак вона може бути спростована в судовому порядку. Щодо майна, придбаного батьками або одним із них для забезпечення розвитку, навчання та виховання дитини (одяг, інші речі особистого вжитку, іграшки, книги, музичні інструменти, спортивне обладнання тощо), то воно є власністю дитини і не підлягає поділу в разі виникнення майнового спору між її батьками як подружжям, за умови, що це майно не було передане батьками дитині лише в користування для забезпечення її виховання та розвитку. На праві спільної сумісної власності батькам та дітям може належати майно, створене за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів. Батьки управляють майном, належним малолітній дитині, дбаючи про його збереження та використання в інтересах дитини для задоволення її потреб, що визначаються батьками або самою дитиною, якщо вона може їх визначити.

Батьки мають обов’язок утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Підставою виникнення такого обов’язку є походження дітей від цих батьків. Такий обов’язок батьків існує незалежно від того, чи спроможні вони надавати таке утримання. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину становить 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Батьки можуть бути звільнені від обов’язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Реєстрація шлюбу чи набуття повної цивільної дієздатності неповнолітньою особою, яка одержує аліменти, не є підставою для припинення цього обов’язку батьків. Підставою виникнення зобов’язань батьків щодо утримання повнолітніх дочки, сина є непрацездатність та нужденність (потреба матеріальної допомоги) дочки, сина, а також спроможність батьків надавати таку матеріальну допомогу. Іншою підставою виникнення зобов’язання щодо утримання між тими ж суб’єктами є вік до 23 років, продовження навчання та нужденність (потреба матеріальної допомоги) дочки, сина, а також спроможність батьків надавати утримання. Підставою виникнення зобов’язань щодо утримання повнолітніми дочкою, сином батьків є непрацездатність та нужденність (потреба матеріальної допомоги) батьків. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов’язок утримувати матір, батька в дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає. Дочка, син, крім сплати аліментів, зобов’язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. За рішенням суду дочка, син можуть бути звільнені від утримання матері, батька та участі в додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов’язків.

16.7. Влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування

Особливої уваги в забезпеченні гармонійного становлення кожної окремої дитини як особистості потребують питання щодо влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Вирішення питань щодо влаштування дітей, які залишилися без піклування батьків, забезпечують органи опіки та піклування. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладено на служби у справах дітей. Особи, яким стало відомо про факт залишення дитини без батьківського піклування, зобов’язані негайно повідомити про це службу у справах дітей за місцем виявлення дитини. Після встановлення особи дитини розглядається питання про її повернення на виховання до батьків або осіб, які їх замінюють. У разі неможливості або недоцільності повернення дитини на виховання до батьків служба у справах дітей за місцем походження дитини збирає документи для підтвердження обставин, за яких дитина втратила батьківське піклування.

Статус дитини-сироти надається дітям, у яких померли або загинули батьки, що підтверджується свідоцтвом про смерть кожного з них. Статус дитини, позбавленої батьківського піклування, надається дітям:

1) батьки яких позбавлені батьківських прав;

2) які відібрані в батьків без позбавлення батьківських прав;

3) батьки яких визнані безвісно відсутніми;

4) батьки яких оголошені судом померлими;

5) батьки яких визнані недієздатними;

6) батьки яких відбувають покарання в місцях позбавлення волі;

7) батьки яких перебувають під вартою на час слідства;

8) батьки яких є у розшуку органами внутрішніх справ;

9) у зв’язку з тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов’язки;

10) підкинутим, батьки яких невідомі, покинутим у пологовому будинку тощо.

Після встановлення статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, вживають вичерпних заходів до влаштування її в сім’ю (усиновлення, під опіку, піклування, у прийомну сім’ю, дитячий будинок сімейного типу). До закладів для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, незалежно від форми власності та підпорядкування дитина може бути влаштована в разі, коли з певних причин немає можливості влаштувати її на виховання в сім’ю.

Найбільш пріоритетною формою влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, є усиновлення, яким є прийняття усиновлювачем у свою сім’ю особи на правах дочки чи сина. Усиновленою може бути дитина, тобто особа до досягнення нею повноліття. Кількість дітей, яких може усиновити одна особа, не обмежується. У виняткових випадках за законодавством України допускається усиновлення повнолітньої особи. Це можливо тоді, коли повнолітня особа стала сиротою або була позбавлена батьківського піклування ще до досягнення повноліття. Усиновлювачем дитини може бути дієздатна особа віком не молодша 21 року, за винятком, коли усиновлювач є родичем дитини, а також старша за дитину, яку вона бажає усиновити, не менш як на 15 років. У разі усиновлення повнолітньої особи різниця у віці не може бути меншою, ніж 18 років. Усиновлювачами не можуть бути особи однієї статі. Усиновлювачами можуть бути подружжя. Особи, які не перебувають у шлюбі між собою, не можуть усиновити одну і ту ж дитину, крім випадку, коли такі особи проживають однією сім’єю, – тоді суд може постановити рішення про усиновлення ними дитини.

Не можуть бути усиновлювачами особи, які:

1) обмежені в дієздатності;

2) визнані недієздатними;

3) позбавлені батьківських прав, якщо ці права не були поновлені;

4) були усиновлювачами (опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями) іншої дитини, але усиновлення було скасовано або визнано недійсним (було припинено опіку, піклування чи діяльність прийомної сім’ї або дитячого будинку сімейного типу) з їхньої вини;

5) перебувають на обліку або на лікуванні у психоневрологічному чи наркологічному диспансері;

6) зловживають спиртними напоями або наркотичними засобами;

7) не мають постійного місця проживання та постійного заробітку (доходу);

8) потерпають від хвороб, перелік яких затверджений уповноваженим органом;

9) є іноземцями, які не перебувають у шлюбі, крім випадків, коли іноземець є родичем дитини;

10) були засуджені за злочини проти життя і здоров’я, волі, честі та гідності, статевої свободи та статевої недоторканності особи, проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, деякі інші злочини, або мають непогашену чи не зняту в установленому законом порядку судимість за вчинення інших злочинів;

11) за станом здоров’я потребують постійного стороннього догляду;

12) є особами без громадянства;

13) перебувають у шлюбі з особою, яка не може бути усиновлювачем відповідно до пунктів 3 – 6, 8, 10;

14) особи, інтереси яких суперечать інтересам дитини.

Переважне право на усиновлення має громадянин України:

1) в сім’ї якого виховується дитина;

2) який є чоловіком матері, дружиною батька дитини, яка усиновлюється;

3) який усиновлює кількох дітей, які є братами, сестрами;

4) який є родичем дитини. Переважне право на усиновлення дитини має також подружжя.

Важливим у процедурі усиновлення є дотримання вимог щодо отримання згоди певних категорій осіб, а саме:

1) дитини, яку усиновлюють, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити. Згода дитини на усиновлення надається письмово або усно залежно від віку та стану здоров’я дитини. Згода дитини не потрібна, якщо вона проживає в сім’ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками;

2) батьків дитини. Згода батьків дитини повинна бути: вільною, тобто вчиненою без фізичного насильства, психологічного тиску, в стані, коли особа здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; безумовною, тобто батьки не можуть вимагати плати за це, ставити інших умов; надана лише після досягнення дитиною двомісячного віку; у письмовій формі, засвідчена нотаріусом; надана неповнолітніми батьками дитини лише зі згоди їхніх батьків чи піклувальників. Без згоди батьків проводиться усиновлення, якщо вони: невідомі; визнані безвісно відсутніми; визнані недієздатними; позбавлені батьківських прав щодо дитини; є повнолітніми та не проживають з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не проявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її;

3) другого з подружжя, якщо дитина усиновлюється лише одним із них. Така згода надається в письмовій формі, засвідчується нотаріусом;

4) опікуна (піклувальника) дитини, а також опікуна (піклувальника) самих батьків дитини. Якщо опікун або піклувальник не дав згоди на усиновлення дитини, така згода може бути дана органом опіки та піклування. Усиновлення може бути проведене без згоди опікуна, піклувальника або органу опіки та піклування, якщо суд встановить, що усиновлення дитини відповідає її інтересам;

5) закладу охорони здоров’я або навчального закладу, якщо дитина перебуває в такому закладі у зв’язку з відсутністю батьків. Така згода надається в письмовій формі.

Суд постановляє рішення, яким оголошує цю особу усиновлювачем дитини. З моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права й обов’язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. З моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов’язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому – між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов’язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов’язки щодо усиновлювача в такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. Законодавством України забезпечується таємниця усиновлення. Дитина, яка усиновлена, має право на таємницю, у тому числі і від неї самої, факту її усиновлення. Однак особа, яка була усиновлена, має право після досягнення нею 14 років на одержання інформації щодо свого усиновлення.

Найпоширенішою формою влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, є опіка, піклування над дітьми. Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла 14 років, а піклування – над дитиною у віці від 14 до 18 років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється рішенням органу опіки та піклування або суду за місцем проживання особи, яка підлягає опіці (піклуванню), або за місцем проживання опікуна (піклувальника). Опікуном або піклувальником може бути лише повнолітня дієздатна особа за її згодою. Не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини ті ж категорії осіб, які не можуть бути усиновлювачами. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних стосунках із підопічним, з урахуванням особистих стосунків, можливості особи виконувати обов’язки опікуна чи піклувальника. При призначенні дитині опікуна або піклувальника враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї. У разі призначення опікуна, піклувальника враховується бажання підопічного (дитини-сироти чи дитини, позбавленої батьківського піклування). Якщо дитина постійно проживає в закладі охорони здоров’я, навчальному або іншому дитячому закладі, функції опікуна та піклувальника щодо неї покладаються на адміністрацію цих закладів.

Опікун, піклувальник має такі права:

1) самостійно визначати способи виховання з урахуванням думки дитини та рекомендацій органу опіки та піклування;

2) вимагати повернення дитини від будь-якої особи, яка тримає її в себе не на підставі закону або рішення суду;

3) давати згоду на усиновлення підопічного;

4) самостійно здійснювати витрати, необхідні для задоволення потреб підопічного, за рахунок призначеної державної допомоги, пенсії, аліментів, доходів від майна підопічного;

5) представляти інтереси підопічного в установах, організаціях і закладах. Опікун є законним представником малолітньої особи. У судах права, свободи та інтереси малолітніх осіб можуть захищати їхні опікуни, а неповнолітніх осіб – їхні піклувальники.

Опікун, піклувальник має такі обов’язки:

1) виховувати дитину, піклуватися про її здоров’я, психічний стан, фізичний та духовний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечувати її догляд і лікування;

2) створити належні побутові умови та умови для здобуття дитиною повної загальної середньої освіти;

3) не перешкоджати спілкуванню дитини з її батьками та іншими родичами, за винятком випадків, коли таке спілкування суперечить інтересам дитини;

4) управляти майном дитини в її інтересах. Якщо підопічний є власником нерухомого майна або майна, яке потребує постійного управління, опікун може з дозволу органу опіки та піклування управляти цим майном або передати його за договором в управління іншій особі.

Створення прийомної сім’ї має на меті забезпечити сімейне виховання дитини в умовах, найбільш наближених до виховання дітей рідними батьками. Прийомною є сім’я, яка добровільно взяла на виховання та спільне проживання від однієї до чотирьох дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Для створення прийомної сім’ї законодавцем визначено певний порядок: подання заяви подружжям чи окремою особою, які виявили бажання утворити прийомну сім’ю, подання висновку службою у справах дітей про можливість такого утворення, прийняття рішення про утворення прийомної сім’ї уповноваженим органом і укладення договору про влаштування дітей на виховання та спільне проживання у прийомній сім’ї між прийомними батьками та органом, що прийняв рішення про її утворення, надання дитиною згоди на влаштування її у прийомну сім’ю. За договором про влаштування дітей на виховання та спільне проживання у прийомній сім’ї орган опіки та піклування на умовах матеріального забезпечення передає, а прийомні батьки (подружжя або окрема особа) приймають від однієї до чотирьох дітей на виховання та проживання в сім’ю до досягнення ними повноліття (завершення навчання у відповідних навчальних закладах), якщо інший строк не визначений договором.

Організація діяльності дитячого будинку сімейного типу подібна до створення прийомної сім’ї і теж має на меті забезпечити сімейне виховання дитини. Дитячий будинок сімейного типу – окрема сім’я, що створюється за бажанням подружжя або окремої особи, яка не перебуває у шлюбі, для забезпечення сімейним вихованням та спільного проживання не менш як п’яти дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування. Для організації його діяльності законодавцем визначено певний порядок: подання заяви подружжям чи окремою особою, які виявили бажання створити дитячий будинок сімейного типу, прийняття рішення про створення дитячого будинку сімейного типу з урахуванням результатів навчання, висновку служби у справах дітей про наявність умов для його створення і укладення договору про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу між батьками-вихователями та органом, що прийняв рішення про його утворення, надання дитиною згоди на влаштування її в дитячий будинок сімейного типу. За договором про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу орган опіки та піклування на умовах матеріального забезпечення передає, а батьки-вихователі (подружжя або окрема особа) приймають не менше п’яти дітей на виховання та проживання до досягнення ними повноліття (завершення навчання у відповідних навчальних закладах), якщо інший строк не визначений договором.

Ще однією альтернативною формою влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, є патронат. За договором про патронат орган опіки та піклування передає дитину, яка є сиротою або з інших причин позбавлена батьківського піклування, на виховання в сім’ю іншої особи (патронатного вихователя) до досягнення дитиною повноліття, за плату.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Дайте визначення поняття сім’ї та назвіть підстави її створення.

2. Дайте визначення поняття сімейного права України. Які відносини регулюються сімейним правом та в чому полягають їх особливості?

3. Назвіть джерела правового регулювання сімейних відносин.

4. Дайте визначення поняття шлюбу та розкрийте його ознаки.

5. Назвіть умови укладення шлюбу.

6. Який шлюбний вік встановлений в Україні для чоловіків та жінок? У якому порядку особі може бути надано право на шлюб до досягнення нею шлюбного віку?

7. Яка згода на укладення шлюбу вважається вільною?

8. Які є перешкоди до укладення шлюбу?

9. З яких підстав шлюб є недійсним, визнається судом недійсним, може бути визнаний недійсним?

10. З якого моменту шлюб є недійсним? Які є загальні та особливі правові наслідки недійсності шлюбу? Чим різняться недійсний і неукладений шлюб?

11. Назвіть види особистих немайнових прав подружжя.

12. Яке майно належить до спільної сумісної та особистої приватної власності кожного із подружжя?

13. Дайте визначення поняття шлюбного договору.

14. Які особи мають право на укладення шлюбного договору?

15. У якому порядку та в якій формі укладається шлюбний договір?

16. Які умови можуть становити зміст шлюбного договору?

17. Дайте визначення поняття та назвіть підстави припинення шлюбу.

18. З яких підстав та в якому порядку шлюб розривається органом державної реєстрації актів цивільного стану? З якого моменту в такому випадку шлюб вважається припиненим?

19. На яких підставах шлюб розривається судом? Хто має право на звернення з таким позовом? У яких випадках не може бути пред’явлений позов про розірвання шлюбу? Які можуть бути причини припинення шлюбу шляхом його розірвання? З якого моменту шлюб вважається припиненим у разі його розірвання судом?

20. У якому порядку засвідчується походження дитини від батьків? Які документи подають для реєстрації народження дитини?

21. Дайте загальну характеристику особистих немайнових прав та обов’язків батьків і дітей.

22. Які підстави і порядок існують для позбавлення батьківських прав та які правові наслідки тягнуть вони за собою? Який орган приймає рішення про застосування такої санкції?

23. На яких підставах надається дітям статус дітей-сиріт та дітей, що позбавлені батьківського піклування?

24. На які органи покладено безпосереднє ведення справ і координацію діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування?

25. Які є форми влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, передбачені національним сімейним законодавством?

26. Дайте визначення поняття усиновлення. Які діти можуть бути усиновлені? Чи може бути усиновлена повнолітня особа? Які особи не можуть бути усиновлювачами? Які особи мають переважне право на усиновлення? Які особи надають згоду на усиновлення дитини?

27. Якими є правові наслідки усиновлення? У чому полягає суть таємниці усиновлення?

28. Дайте визначення понять «опіка» та «піклування». Над якими дітьми може бути встановлено опіку чи піклування? Які права та обов’язки має опікун і піклувальник?

30. Дайте визначення поняття «прийомна сім’я», «дитячий будинок сімейного типу», «патронат».

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

аліменти визнання батьківства дитячий будинок сімейного типу зобов’язання щодо утримання материнство недійсність шлюбу неукладений шлюб опіка патронат піклування позбавлення батьківських прав предмет сімейного права прийомна сім’я припинення шлюбу розірвання шлюбу сім’я сімейне право умови укладення шлюбу усиновлення шлюб шлюбний договір

Глава 17

ОСНОВИ ГОСПОДАРСЬКОГО ПРАВА

17.1. Господарське право як галузь права

Як відомо, будь-яка галузь права формується і виокремлюється від інших галузей системи національного права за критерієм специфічного поєднання предмета та методу (методів) регулювання відповідних суспільних відносин. Слід зазначити, що сфера економічних відносин є предметом регулювання цілої низки галузей права і часто їх співвідношення має конкурентний характер. Так, у названій сфері перебувають повністю або частково не лише господарське право, але й цивільне, фінансове, адміністративне, природноресурсові галузі тощо. Господарське право є центральною ланкою в системі регулювання економічних відносин, адже сферою його застосування є господарські відносини, що виникають згідно зі ст. 1 Господарського кодексу України, саме у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб’єктами господарювання, а також між ними та іншими учасниками відносин у сфері господарювання, такими як споживачі товарів та послуг, органи державної влади та місцевого самоврядування, що правомочні вживати засоби державного регулювання господарської діяльності (наділені відповідними організаційно-господарськими повноваженнями), громадянами або юридичними особами, що є засновниками суб’єктів господарювання та реалізують щодо них повноваження на основі відносин власності.

Таким чином, для визначення предмета господарського права ключовим є визначення змісту поняття «господарська діяльність», під якою, згідно зі ст. 3 ГК України, розуміють діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Аналіз наведеного визначення дає змогу виокремити низку специфічних ознак господарської діяльності. Поперше, суб’єктами такої діяльності є не будь-які суб’єкти права, а лише ті, що відповідають вимогам правового статусу суб’єктів господарської діяльності. Ними є або громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства, що зареєстровані відповідно до законодавства України як підприємці, або господарські організації – юридичні особи, що за своєю організаційною формою та правосуб’єктністю визначаються згідно із законодавством України як суб’єкти господарювання. Другою ознакою є вказівка на приналежність такого суб’єкта до сфери суспільного виробництва. Відтак такий суб’єкт здійснює діяльність не ізольовано від системи господарських відносин, але є їх органічною складовою частиною, що включена у відносини виробництва, розподілу, обміну та споживання відповідно до визначеної суспільством моделі їх функціонування, а саме – ринкової, командно-адміністративної або змішаної, з відповідним балансом приватних та публічних інтересів, що склався і на якому ґрунтується національний правовий господарський порядок. Принциповою ознакою господарської діяльності є також і її товарний характер. Це означає, що незалежно від змісту такої діяльності – виробництва товарів, надання послуг, виконання робіт, вона передбачає відплатний характер і реалізацію, як правило, невизначеному складу та чисельності споживачів.

Таким чином, суб’єкт господарювання розглядається як окремий суб’єкт правовідносин, але в контексті його «включеності» до системи функціонування ринку. Сучасний ринок та правове забезпечення його діяльності вимагає створення цілісної системи норм, механізму реалізації господарських відносин, що через застосування спеціальних правових засобів забезпечували б дотримання таких вимог в процесі виробництва, які б задовольняли основні приватні та публічні інтереси широкого кола учасників господарських відносин, і не тільки їх.

Тому зміст господарських відносин, згідно зі ст. 3 ГК України, здійснюється через деталізацію специфіки сфери господарювання, господарської діяльності – через їх розподіл на три основних види:

– господарсько-виробничі;

– організаційно-господарські;

– внутрішньогосподарські відносини.

Відповідно до п. 5 ст. 3 ГК України, господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб’єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності. Згідно з п. 6 ст. 3 ГК України, організаційно-господарськими відносинами є відносини, що складаються між суб’єктами господарювання та суб’єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю, а згідно з п. 7 ст. 3 ГК України, – внутрішньогосподарськими відносинами є такі, що складаються між структурними підрозділами суб’єкта господарювання та відносини суб’єкта господарювання з його структурними підрозділами.

Таким чином, предмет господарсько-правового регулювання охоплює цілий комплекс відносин, що виникають в процесі організації та здійснення господарської діяльності за різними векторами. Цей комплекс включає відносини, що реалізують приватні інтереси, спрямовані на реалізацію підприємницької мотивації і здійснюється на засадах свобод підприємницької діяльності, вільного руху капіталів, товарів та послуг на території України. У цьому розумінні господарсько-виробничі відносини часто визначають як горизонтальні, що підкреслює принцип юридичної рівності статусів їх суб’єктів.

Водночас відносини організаційно-господарські, що здебільшого реалізують публічні інтереси, визначають як вертикальні, адже у більшості випадків вони виникають між суб’єктами організаційно-господарських повноважень – органів державної виконавчої влади, якими є, наприклад, Антимонопольний комітет України або Національна комісія з цінних паперів та Фондового ринку тощо, та суб’єктами господарювання з приводу отримання дозволу на концентрацію суб’єктів господарювання або на реєстрацію випуску та проспекту емісії цінних паперів і т. ін. Цей вид господарських відносин регулюється на засадах юридичної нерівності сторін, односторонніх владних повноважень органу держави, що необхідно для забезпечення публічних інтересів, зокрема щодо недопущення монополізації товарних ринків або щодо контролю за достовірністю інформації, що надається емітентами, та забезпечення захисту прав інвесторів і т. ін. Організаційно-господарські відносини реалізуються через відповідні правові механізми, призначені відповідати таким принципам господарювання як захист національного товаровиробника, забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою всіх суб’єктів господарювання, заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини, перелічені у ст. 6 Господарського кодексу України.

Внутрішньогосподарські відносини та їх господарсько-правове забезпечення створюють також можливість засобами правового регулювання знаходити оптимальну до суб’єкта господарювання конфігурації відносин організаційну єдність, внутрішній розподіл повноважень щодо здійснення виробничого процесу тощо.

Таким чином, можна констатувати, що така комплексність відносин господарювання та органічний зв’язок господарської діяльності із системою відносин суспільного виробництва, значною мірою представленою саме ринковим типом координації економічної діяльності, дає змогу сприймати їх, по-перше, у часі (від створення суб’єкта господарювання до здійснення ним діяльності та можливої ліквідації), по-друге – в просторі (через сукупність правовідносин із цілою низкою засновників, контрагентів, споживачів), по-третє – у форматі об’ємного трьохвимірного зображення, представленого наведеними трьома видами господарських відносин, що практично виникають синхронно і обумовлюють один одного.

Звичайно, такий формат комплексної реалізації відносин у сфері господарювання вимагає значної концентрації зусиль і з боку науковців-господарників, і з боку тих, хто формує господарсько-правову політику держави, і, власне, від законотворчої роботи у сфері правового забезпечення реалізації відносин господарювання.

Слід наголосити і на тому, що господарське законодавство в системі економічних відносин у сфері господарювання охоплює хоч і значний, проте лише сегмент відповідних суспільних відносин. Не є предметом регулювання з боку господарського законодавства, зокрема, відносини земельні, гірничі, лісові, водні, відносини щодо використання та охорони атмосферного повітря і т. ін. Використання природних ресурсів у добувній або переробній промисловості є основним фактором здійснення господарської діяльності, однак, враховуючи значну специфіку природо-ресурсних відносин, вони регулюються відповідно земельним, гірничим, лісовим і т. ін. законодавством України.

Трудові відносини також є невід’ємною складовою організації виробничого процесу господарської діяльності і враховують цілий комплекс специфіки саме трудових відносин, що має забезпечувати трудове законодавство України. Ці відносини не входять до предмета господарського права.

Досить складним є співвідношення господарського права з фінансовим і, зокрема, з його підсистемою – податковим правом. Адже функції оподаткування – це не лише формування доходної частини державного бюджету, але і здійснення стимулюючої функції щодо господарської діяльності її інвестиційного та інноваційного забезпечення. Використання податкових пільг та особливостей механізму оподаткування є невід’ємною частиною системи державного регулювання, складу спеціальних режимів господарювання.

Однак сама специфіка фінансових відносин, їх суб’єктного складу, джерел регулювання і т. ін., виходить з того, що фінансові відносини за участю суб’єктів господарювання, які виникають у процесі формування та контролю виконання бюджетів усіх рівнів, згідно зі ст. 4 Господарського кодексу України, не є предметом господарсько-правового регулювання.

Доволі складно здійснюється розмежування між господарським та адміністративним законодавством. Адже, згідно зі ст. 4 ГК України, адміністративні та інші відносини управління за участю суб’єктів господарювання, у яких орган державної влади або місцевого самоврядування не виступає суб’єктом, наділеним господарською компетенцією, який безпосередньо не здійснює організаційно-господарських повноважень щодо суб’єкта господарювання, не є предметом господарського законодавства.

Не є предметом господарського законодавства і майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України.

Складність та комплексність відносин, що утворюють предмет господарського права, визначає також і складне поєднання методів господарсько-правового регулювання.

Метод регулювання в праві визначає, яким чином право впливає на відносини, що регулюються. Особливі методи правового регулювання позначаються на правовому положенні суб’єктів правовідносин та тих юридичних фактах, внаслідок настання яких ці правовідносини виникають, змінюються або припиняються.

Метод правового регулювання органічно пов’язаний із тим, на реалізацію яких інтересів спрямоване правове регулювання – приватних чи публічних. Господарське право виходить з того, що господарська діяльність і, зокрема, підприємництво, якому за визначенням ст. 42 Господарського кодексу України властиві самостійність, ініціативність, систематичність, ризиковий характер та мета отримання прибутку, як частина масового виробництва та структури функціонування відповідних ринків, водночас перебуває у фокусі і приватних, і публічних інтересів.

Процес виробництва, обміну, розподілу та споживання благ, що здійснюється в різноманітних формах, передбачає існування того чи іншого типу координації економічних відносин, інтересів, процесу вибору. Економічна теорія розглядає два основних типи такої координації: спонтанний та ієрархічний. Досконалий ринок орієнтується на спонтанний порядок координації. У господарсько-правовому вимірі йому відповідає метод автономних рішень та метод координації, які реалізуються через прийняття самостійних рішень суб’єкта господарювання щодо ліквідації або використання прибутку, а також шляхом укладення та виконання умов господарських договорів. Останні координують поведінку їх сторін – суб’єктів господарювання в узгодженому ними напрямі реалізації їхніх майнових інтересів.

Водночас, виходячи з того, що майже всі сучасні економіки світу – господарські системи є змішаними, що містять, нарівні з ринковим типом координації ієрархічний або його суттєві елементи, цей тип координації покликаний забезпечувати публічні інтереси в економічній сфері і реалізується шляхом застосування методів приписів та рекомендацій. Приписи та рекомендації можуть бути надзвичайно різноманітними за змістом і стосуватися порядку діяльності в тій чи іншій сфері господарювання, вимог до якості товарів та послуг, вимог або обмежень до господарської компетенції (правосуб’єктності) господарської організації, вимог до формування нею статутного капіталу тощо.

Така диференціація, автономні рішення, координація – приватні інтереси, приписи, рекомендації – є публічними, до того ж доволі схематичними. Адже метод приписів може застосовуватися засновником приватного підприємництва щодо планування ними власної господарської діяльності, а метод координації використовуватись у відносинах з органами державної виконавчої влади в разі укладення договорів, які опосередковують відносини державно-приватного партнерства.

Мета господарського права і господарського законодавства – утвердити стабільність і ефективність суспільного господарського порядку в економічній системі України. Складність та ієрархічність такої системи та її внутрішніх і зовнішніх зв’язків, утримання її функціонування в межах параметрів, які дають змогу вирішувати суспільно-економічні завдання розвитку країни і зрештою визначають складне співвідношення предмета і методів господарсько-правового регулювання. Адже, згідно зі ст. 5 ГК України, правовий господарський порядок формується на основі оптимального поєднання ринкового саморегулювання економічних відносин суб’єктів господарювання та державного регулювання макроекономічних процесів.

Надзвичайно важливого правового значення набуває розподіл господарської діяльності на комерційну (підприємницьку) та некомерційну. При цьому підприємницька діяльність за кількістю своїх суб’єктів тотально переважає сегмент некомерційного господарювання, що позначається також і на обсягах відповідного нормативно-правового її забезпечення. Отже, відповідно до ст. 42 ГК України, підприємництво як вид господарської діяльності є самостійною, ініціативною, систематичною, заснованою на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб’єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Це визначення наповнене ринковим змістом саме на місці суб’єкта підприємництва в системі ринкових економічних відносин, що підкреслює його автономність, незалежність у прийнятті відповідних рішень стосовно використання власних матеріальних і нематеріальних активів та обрання сфер економічної активності, де його зусилля прогнозовані, але вірогідно мають бути максимально ефективними й прибутковими. Відтак створення суб’єкта господарювання в обраній організаційно-правовій формі, інвестування в статутний капітал такої господарської організації необхідних активів передбачає мотивацію до систематичного здійснення в господарської діяльності, адже лише в цьому разі вона може набути прибуткового характеру. З іншого боку, суб’єкт комерційного господарювання – підприємець діє в умовах ринкової кон’юнктури, що постійно змінює точку рівноваги на ринку, адже остання складається з цілої низки прийнятих рішень суб’єктами господарювання щодо власної діяльності, а тому містить елемент стихійності, непередбачуваності, а тому ризиковості. Згідно з п. 4 ст. 43 Господарського кодексу України, що фіксує свободу підприємницької діяльності як її основний принцип, здійснення господарської діяльності органами державної влади та місцевого самоврядування забороняється. Це логічно, адже не може суб’єкт господарювання збігатися із суб’єктом організаційно-господарських повноважень, що, відповідно до закону, застосовує засоби державного регулювання підприємницької діяльності стосовно її суб’єктів. Специфіка підприємницької діяльності визначається через її принципи, зафіксовані у ст. 44 ГК України. До них віднесені:

– вільний вибір підприємцем видів підприємницької діяльності;

– самостійне формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону;

– вільний найм підприємцем працівників;

– комерційний розрахунок та власний комерційний ризик;

– вільне розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом;

– самостійне здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Господарське законодавство, виходячи з правового режиму майна осіб, що мають намір здійснювати підприємницьку діяльність, передбачає широке коло організаційно-правових форм юридичних осіб – підприємств, а також статус фізичної особи – підприємця. Це важливо, адже в процесі організації комерційного господарювання виникає потреба в об’єднанні з іншими засновниками для досягнення необхідної концентрації капіталу або ж потреба в поєднанні майнових внесків з трудовою участю фізичних осіб та інші конфігурації приватних інтересів.

Разом з тим, великого значення набуває некомерційне господарювання, визначення якого зафіксовано у ст. 52 ГК України, як самостійної систематичної господарської діяльності, що здійснюється суб’єктами господарювання і спрямована на досягнення економічних, соціальних та інших результатів без мети одержання прибутку.

Найпоширеним прикладом суб’єктів некомерційного господарювання є діяльність державних казенних підприємств, що значною мірою сконцентровані в системі оборонно-промислового комплексу України. Статус суб’єктів некомерційного господарювання тісно пов’язаний зі специфікою функціонування економічних відносин у цій сфері. Це, по-перше, сфера виробництва озброєнь, що визначена державою як така, де здійснення господарської діяльності у формі підприємництва заборонено законом. У цій сфері за умовами господарювання неможлива вільна конкуренція товаровиробників чи споживачів; основним споживачем відповідної продукції є держава. Рентабельність виробництва суспільно необхідної продукції казенних підприємств може бути доволі проблемною, виходячи з того, що їхня продукція реалізується за умов спеціального ціноутворення. Логічним за цих умов є те, що, згідно зі ст. 76 ГК України, майно казенного підприємства закріплюється за ним державою – власником на праві оперативного управління, а, згідно зі ст. 77 ГК України, казенне підприємство відповідає за своїми зобов’язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов’язаннями казенного підприємства. Разом із державними казенними підприємствами до суб’єктів некомерційного господарювання належать некомерційні комунальні підприємства, а також інші організації, зокрема товарні та фондові біржі, що за функціональним призначенням виконують функції інфраструктури функціонування ринків товарів та цінних паперів, маючи при цьому за мету не отримання прибутку, а лише досягнення специфічних економічних результатів.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України «Про товарну біржу», біржа є організацією, що об’єднує юридичних та фізичних осіб, які здійснюють виробничу й комерційну діяльність і мають за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозиції на товари і т. ін. Товарна біржа, згідно із законом, не є комерційним посередником і не має на меті одержання прибутку. Таким чином, надання послуг без мети отримання прибутку за умови заборони його розподілу між засновниками (учасниками) має кваліфікуватися як господарська некомерційна діяльність. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про об’єднання громадян», з метою виконання статутних завдань і цілей громадяни можуть створювати установи, організації та підприємства зі статусом юридичної особи для здійснення, зокрема некомерційної діяльності.

17.2. Господарське законодавство

Згідно зі ст. 7 ГК України, відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, ГК України, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Господарське законодавство України є основним засобом створення правового господарського порядку і ґрунтується на конституційно-правових положеннях, що визначають основне коло суспільно-правових цінностей та елементів функціонування економічної системи суспільства.

До таких положень слід віднести:

– принцип економічної багатоманітності, закріплений ст. 15 Конституції України;

– право власності на природні ресурси за Українським народом та рівність усіх суб’єктів права власності перед законом, згідно зі ст. 13 Конституції України, а також забезпечення державою захисту правових суб’єктів господарювання;

– економічна та інформаційна безпека як найважливіші функції держави, згідно зі ст. 17 Конституції України;

– соціальна спрямованість економіки України, згідно зі ст. 13 Конституції України, забезпечена державою;

– право громадян володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, а також форми власності, зокрема, приватною, державною та комунальною, що закріплено ст. 41 Основного Закону;

– право громадян на підприємницьку діяльність, захист економічної конкуренції та захист прав споживачів, зафіксовані ст. 42 Конституції України;

– обов’язки держави в особі Кабінету Міністрів України, згідно зі ст. 116 Конституції України: забезпечувати проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; розробляти і здійснювати загальнодержавні програми економічного розвитку України; здійснювати управління об’єктами державної власності тощо.

На жаль, Конституція України не містить окремого структурного підрозділу, що системно закріпив би конституційний економічний порядок. Тоді б ефективність конституційно-правового впливу на поточне господарське законодавство могла б бути значно вищою.

Господарське законодавство, як і більшість галузей вітчизняного законодавства, є кодифікованим. Господарський кодекс України був прийнятий 16 січня 2003 р. і набув чинності з 1 січня 2004 р. Його прийняття є результатом самовідданої праці українських учених-господарників та особливістю сучасного етапу розвитку економічних відносин, яким властива потужна тенденція до посилення ролі держави в економічній системі в умовах загострення цілої низки глобальних проблем, що активно виявляють себе через кризові явища. Господарський кодекс України дає змогу в єдиному правовому механізмі узгодити реалізацію і публічних, і приватних інтересів у сфері господарювання, визначаючи їх оптимальне співвідношення в кожному секторі сфери господарювання. Одним із найважливіших завдань правової політики держави є подальший розвиток, деталізація положень Господарського кодексу України, модернізація його змісту, підвищення ефективності впливу його норм на господарські відносини.

Утім, особливістю господарського законодавства, що тяжіє до системно впорядкованої організації, є надзвичайно великий обсяг як нормативного матеріалу, так і джерел його розміщення. Значною мірою ця ситуація пояснюється складністю та розгалуженістю самого предмета регулювання – господарських відносин, сфери господарювання. Адже названа сфера розподіляється не лише на окремі види господарської діяльності, що визначаються її приналежністю до окремих галузей, ринків та секторів національної економіки, але й за функціональним призначенням у господарській системі – на інвестиційну, інноваційну, страхову, банківську, посередницьку, торговельну та іншу діяльність. Великого значення набуває проблема законодавчого забезпечення окремих властивостей функціонування змішаної економіки, зокрема її ринкової складової – економічної конкуренції, ціноутворення, безпеки продукції, що виробляється та імпортується. Відтак великий обсяг джерел господарського законодавства поєднується із закономірною його властивістю – швидкою динамікою розширення, удосконалення нормативно-правового регулювання, певна частина якого складається з поточного підзаконного регулювання у сфері організаційно-господарських відносин і є реакцією держави на ті чи інші обставини функціонування господарської системи, що з часом втрачають свою актуальність.

Розвиток господарського законодавства, його систематизація (адже системність права і законодавства суттєво підвищує ефективність його сумарного впливу на регулювання відносин) відбувається шляхом прийняття укрупнених, а фактично кодифікованих нормативно-правових актів в окремих сегментах відносин у сфері господарювання. До таких можна віднести законодавство України про банківську, страхову діяльність, про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом і т. ін.

Окрему категорію джерел господарського права становлять міжнародні договори України у сфері господарювання, ратифіковані Верховною Радою України та відповідним вищим органом держави – договірної сторони. Особливого значення набувають договори, що опосередковують приєднання України до міжнародних економічних організацій або багатосторонніх торговельних систем, наприклад, Світової організації торгівлі. До джерел господарського права міжнародно-правового характеру слід віднести так звані міжнародні правові звичаї, що містять нормативне регулювання відносин, зокрема, у сфері зовнішньоекономічної діяльності. Відповідними міжнародними правовими звичаями регулюється широке коло відносин, пов’язаних із поставкою товарів, розрахунками за контрактами міжнародної купівлі-продажу товарів тощо. Окрему категорію джерел господарського права утворюють локальні нормативні акти, що приймаються, зокрема, засновниками господарських товариств або самими суб’єктами господарювання в разі об’єднання їх у підприємства або в самоврегульовані організації. Найпоширенішим прикладом локального нормативного акта є статут господарського товариства. Норми локальних актів мають власну специфіку, але є передбачуваними, ґрунтуються на положеннях законів України і мають відповідну юридичну силу.

17.3. Суб’єкти господарювання

Суб’єкти господарювання є ключовим елементом господарських правовідносин. Отже, засобами права є визначена його правова характеристика як суб’єкта правовідносин через необхідний обсяг правосуб’єктності, достатній для реалізації його інтересів та інтересів його контрагентів у відповідній сфері, а також порядок його створення, зокрема як господарської організації, управління, залучення та використання матеріальних і нематеріальних активів, особливостей майнової відповідальності самого суб’єкта і його засновників перед іншими суб’єктами правовідносин. Згідно зі ст. 55 ГК України, суб’єктами господарювання визначаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов’язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов’язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб’єктами господарювання, згідно з ГК України, можуть бути юридичні особи, але не будь-які, а такі, які за властивостями своєї організаційно-правової форми є господарськими організаціями, створеними відповідно до вимог ГК України, здійснюють господарську діяльність і зареєстровані в установленому законом порядку. (Так, органи державної влади та місцевого самоврядування хоча і є юридичними особами, але, згідно з п. 4 ст. 43 та п. 3 ст. 52 ГК України, не можуть здійснювати господарську діяльність, отже не можуть бути суб’єктами господарювання.)

Законодавство України і, передусім, господарське законодавство, враховуючи надзвичайний діапазон вимог ринкового середовища до успішної господарської діяльності, створило широкий перелік організаційно-правових форм існування таких господарських організацій. Адже в одних випадках успіх підприємницької діяльності базується на особистих професійних здібностях однієї чи кількох осіб, які невід’ємні від них і не можуть бути поставлені «на потік», а в інших – здебільшого на обсягові інвестованих у нього фінансових ресурсів, а тому виникає необхідність у об’єднанні доволі великої кількості осіб, що, у свою чергу, позначається на необхідності створення складної структури управління капіталом та безпосередньою господарською діяльностію. В окремих випадках виникає необхідність об’єднати не тільки майнові внески, але й безпосередню трудову участь учасників господарської організації.

Нарешті, існує велика кількість секторів господарської системи, що характеризуються особливими умовами ведення господарської діяльності, виходячи з проблематичності її прибутковості або надвисокого рівня комерційних ризиків, що передбачає, зокрема, особливі вимоги до організаційно-правової форми та господарської компетенції відповідних суб’єктів.

Окрім господарських організацій традиційним суб’єктом господарювання була і залишається фізична особа (громадянин України, іноземний громадянин або особа без громадянства), що в разі здійснення нею господарської діяльності має бути зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Основною організаційною формою господарювання є підприємство. Підприємство, згідно зі ст. 62 ГК України, є самостійним суб’єктом господарювання, юридичною особою, тобто є суб’єктом правовідносин (але слід мати на увазі, що підприємство законодавством України розглядається також і як цілісний майновий комплекс, тобто об’єкт правовідносин).

Підприємство створюється фізичними особами, компетентним органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, або іншими юридичними особами для задовольняння суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому господарським законодавством. Підприємства можуть створюватися для здійснення як підприємницької, так і некомерційної господарської діяльності.

Господарський кодекс України в ст. 63 містить класифікацію видів підприємств за критерієм форми власності на об’єкти майнової основи господарювання, критерієм способу утворення та формування статутного фонду і критеріями економічної ваги й участі іноземного інвестора. Так, залежно від форми власності, згідно із господарським законодавством, в Україні можуть діяти:

– приватні підприємства, майнову основу господарювання яких становлять об’єкти приватної власності громадян або іншого суб’єкта господарювання (юридичної особи);

– підприємства колективної власності, майнову основу господарювання яких становлять об’єкти колективної власності як у формі об’єднання майнових внесків членів виробничого кооперативу, так і у формі передачі майна, що є у власності об’єднання громадян або релігійних організацій, до статутного фонду створюваних ними підприємств;

– комунальні підприємства, майнову основу господарювання яких становлять об’єкти права в комунальній власності територіальної громади. Такі, підприємства, згідно зі ст. 78 ГК України, утворюються компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входять до сфери його управління. Комунальні підприємства залежно від завдань щодо їх створення можуть бути як комерційними, так і некомерційними;

– державні підприємства, майнову основу господарювання яких становлять об’єкти державної власності. Державні підприємства, згідно зі ст. 73 ГК України, утворюються компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входять до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції.

Державні підприємства діють як державні комерційні підприємства або державні казенні підприємства. Незважаючи на приватизаційні процеси, що скорочують обсяги державного сектору національної економіки, суспільно-економічна затребуваність діяльності саме державних підприємств була й буде. Слід зазначити, що державне комерційне підприємство є суб’єктом підприємницької діяльності і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном. Держава та орган, до сфери управління якого входить державне комерційне підприємство, не несуть відповідальності за його зобов’язаннями.

Державне казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України виходячи з цілої низки перелічених у ст. 76 ГК України умов. Завважмо, що державні казенні підприємства функціонують, зокрема, в сфері оборонно-промислового комплексу, де основним споживачем їхньої продукції є держава, а за умовами господарювання неможлива вільна конкуренція товаровиробників, а саме виробництво суспільно необхідної продукції, як правило, не може бути рентабельним. Саме тому між державою та казенним підприємством складаються досить специфічні правовідносини, починаючи із закріплення державного майна на балансі казенного підприємства на праві оперативного управління, що суттєво звужує господарську компетенцію такого підприємства щодо його використання і, тим більше, – розпорядження. Водночас, казенне підприємство відповідає за своїми зобов’язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов’язаннями казенного підприємства.

В Україні можуть діяти підприємства, засновані на змішаній формі власності (на базі об’єднання майна різних форм власності). Глобалізація світових інвестиційних процесів призводить до створення технологічних ланцюгів, що охоплюють цілу низку країн шляхом створення в них відповідних підприємств, у статутному капіталі яких присутні іноземні інвестиції. Виходячи з того, що іноземне інвестування забезпечене цілою низкою міжнародно-правових угод щодо захисту капіталовкладень, правовий режим іноземних інвестицій має свою специфіку, згідно із Законом України «Про іноземне інвестування». У зв’язку з цим ГК України до переліку видів підприємств включив і поняття підприємства з іноземними інвестиціями (у разі якщо у статутному фонді підприємства іноземна інвестиція становить не менш як 10 %), а також – іноземне підприємство (у статутному фонді якого іноземна інвестиція становить 100 %).

Інший, надзвичайно важливий розподіл підприємств на групи закріплено ст. 63 ГК України за критерієм, що розкриває узагальнені правові «технології» їх створення, формування статутного фонду, управління тощо. Це виокремлення таких організаційних форм підприємств, як унітарні та корпоративні. Ця диференціація прямого зв’язку із господарською компетенцією не має, але дає змогу визначитись із колом принципових особливостей щодо їх правової природи. Так, згідно зі ст. 63 ГК України, унітарне підприємство створюється одним засновником, який виділяє необхідне для забезпечення його господарської діяльності майно і формує з його складу статутний фонд, що не є поділеним на частки, затверджує статут підприємства, розподіляє доходи, безпосередньо або через призначеного ним керівника керує підприємством і формує склад найманих працівників, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства. Під такий порядок визначення підприємств унітарного типу підпадають державні, комунальні, приватні підприємства, а також підприємства, засновані на власності об’єднань громадян та релігійних організацій.

На відміну від унітарних підприємств, підприємства корпоративного типу утворюється двома або більше засновниками відповідно до укладеного ними установчого договору, і діє на основі об’єднання майна, а в разі підприємницької або трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами – на основі набутих ними корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються. На підставі корпоративних прав, що виникають у засновників при створенні такого підприємства або внаслідок участі в ньому, вони беруть участь і в розподілі доходів та ризиків такого підприємства. До категорії корпоративних підприємств передусім належать підприємства, що створюються у формі господарських товариств та кооперативів.

Слід зазначити, що господарські товариства та кооперативи, залежно від кількості працюючих та обсягу валового доходу від реалізації продукції за рік, можуть бути віднесені до малих підприємств, середніх або великих підприємств.

Підприємства, у свою чергу, мають право на добровільних засадах об’єднувати свою господарську діяльність, утворюючи, таким чином, такі господарські об’єднання, як асоціації, корпорації, консорціуми та концерни, які є окремою формою господарських організацій. Особливого значення в умовах ринкової економіки набувають передбачені ст. 126 ГК України так звані асоційовані підприємства – група суб’єктів господарювання – юридичних осіб, пов’язаних між собою відносинами економічної, організаційної та правової залежності, що базується на участі в статутному капіталі та управлінні одних підприємств іншими. Господарське законодавство встановлює критерії, коли така залежність є простою або ж набуває значення вирішальної залежності. Особливим різновидом асоційованості підприємств є холдингова компанія, що визначається як публічне акціонерне товариство, яке володіє, користується, а також розпоряджається холдинговими корпоративними пакетами акцій двох або більше корпоративних підприємств. Порядок створення та функціонування холдингових компаній досить узагальнено врегульовано в Законі України «Про холдингові компанії в Україні».

17.4. Господарські товариства

Господарські товариства є найпоширенішими і найбільш універсальними у світовій практиці господарювання господарськими організаціями. Існуючі види господарських товариств та їхні основні правові характеристики виникли й удосконалювалися століттями в процесі їх використання в країнах Європи. На різних етапах розвитку господарських відносин одні з таких видів були більш затребувані, інші менше. І сьогодні ми можемо спостерігати активне використання якихось одних форм господарських товариств, тоді як низка інших практично не використовується. Широкого застосування в господарській практиці України та інших країн світу набули, зокрема, акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, правові конструкції яких використовуються як безпосередньо для здійснення виробничої діяльності, так і як базові для створення складних за структурою спеціалізованих господарських організацій в окремих секторах економіки. Такими, наприклад, є ринки фінансових послуг, де функціонують як суб’єкти банки, страхові компанії, корпоративні інвестиційні фонди тощо. Бурхливий розвиток такого роду суб’єктів господарювання протягом другої половини минулого століття у країнах Заходу сприяв створенню сучасних стандартів корпоративного управління, а відтак і розвиткові корпоративного законодавства шляхом його поглиблення і деталізації.

В основі затребуваності використання господарських товариств саме як господарських організацій корпоративного типу лежить необхідність об’єднати майнові і немайнові ресурси кола суб’єктів-засновників, а інколи і їх активну персональну участь в управлінні справами організації, що є принципово необхідним для створення цілісного майнового комплексу та забезпечення його ефективного функціонування як необхідної і достатньої умови здійснення успішної господарської діяльності в конкретному секторі економіки.

Важливою особливістю господарських товариств є те, що їх майнова відокремленість як одна з властивостей юридичних осіб базується на режимі права власності. Тобто вклади засновників та учасників товариств, вироблена в процесі господарської діяльності продукція, отримані доходи, майно, набуте на підставі вкладених договорів з іншими суб’єктами господарювання тощо, належить господарському товариству на праві власності. Слід зазначити, що ця властивість сприяє запровадженню певної чіткості та передбачуваності в майнових відносинах господарського товариства з його контрагентами. Виходячи з того, що майнові вклади засновників або учасників можуть бути різними, що призводить до неоднорідності останніх за ступенем впливовості на справи господарського товариства, логічним є розподіл статутного капіталу товариства на окремі частки, відповідно до яких і розподіляється структура корпоративних прав таких засновників або учасників щодо господарського товариства. (Слід зауважити, що розподіл майна на частки не означає спільної часткової власності засновників, учасників на майновий комплекс юридичної особи.)

Базовими законодавчими джерелами правового регулювання відносин створення, функціонування, припинення господарських товариств є Закони України «Про господарські товариства» та «Про акціонерні товариства». Корпоративні відносини, що виникають у процесі створення таких товариств, регулюються також Цивільним та Господарським кодексами України. Характерною ознакою господарських товариств, що дає змогу класифікувати їх, розподіляючи на окремі групи, є співвідношення в їх організаційно-правових формах двох домінантних приватних інтересів. Це інтереси в «об’єднанні капіталів» та «об’єднанні осіб». Таким чином, ті організаційно-правові форми господарських товариств, де домінантними є «об’єднання осіб», дістали назву персональних товариств і до них належать повне товариство та командитне товариство.

Водночас в акціонерному товаристві домінантним є «об’єднання капіталів», адже безпосереднє управління акціонерним товариством (складеним капіталом) здійснюється найманим менеджментом. У товаристві з обмеженою відповідальністю та у товаристві з додатковою відповідальністю мають місце певні формули конвергенції «об’єднання капіталів» і «об’єднання осіб». Залежно від названих конфігурацій приватних інтересів засновників господарських товариств, що виступають їх інвесторами, а також від умов функціонування тих чи інших ринків, специфіки тієї чи іншої господарської діяльності засновники мають можливість обирати саме ту організаційно-правову форму господарського товариства, яку вони вважають оптимальнішою.

Згідно зі ст. 79 ГК України, господарськими товариствами визнаються підприємства або інші суб’єкти господарювання, створені юридичними особами та/або громадянами шляхом об’єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку.

До господарських товариств належать: акціонерні товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні та командитні товариства.

Відповідно до ст. 80 ГК України, акціонерним товариством є господарське товариство, яке має статутний фонд, поділений на певну кількість акцій однакової номінальної вартості, і несе відповідальність за зобов’язаннями тільки майном товариства, а акціонери несуть ризик збитків, пов’язаних із діяльністю товариства, в межах вартості належних їм акцій.

З прийняттям у 2008 р. Закону України «Про акціонерні товариства» акціонерні відносини отримали значно більш ґрунтовне і деталізоване законодавче врегулювання.

Згідно зі ст. 3 цього закону, акціонерне товариство є господарським товариством, статутний капітал якого поділено на певну кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями. Узагальнене визначення корпоративних прав та корпоративних відносин міститься у ст. 167 ГК України, відповідно до якої корпоративні права – це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отриманні певної частки прибутку (дивідендів) цієї організації та активів у разі ліквідації останньої, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Отже, під корпоративними відносинами мають на увазі відносини, що виникають, змінюються і припиняються стосовно корпоративних прав. Корпоративні права, відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства», визначаються як сукупність майнових та немайнових прав акціонера – власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства в разі його ліквідації згідно із законом, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами. Відповідно до положень нового закону, на зміну відкритим та закритим акціонерним товариствам прийшов розподіл цих товариств на публічні та приватні акціонерні товариства. Закон України «Про акціонерні товариства» стосовно до публічних акціонерних товариств, встановлюючи порядок публічного розміщення акцій, створює більш тісний взаємозв’язок між цим типом акціонерних товариств та фондовим ринком, включаючи застосування засобів державного регулювання на цьому ринку з боку Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.

Конструкція акціонерного товариства, як такого, що найбільш повно відповідає меті товариства, (союзу) капіталів, передбачає засвідчення приналежності його учасникам корпоративних прав через емісію товариством і володіння такими учасниками цінних паперів – акцій. Оскільки при виході з акціонерного товариства, згідно із законодавством, товариство не зобов’язане викупати акції у власних акціонерів, це створює відносну стабільність для цілісного майнового комплексу товариства – його майнової основи господарювання. Хоча, з іншого боку, залучення великої кількості акціонерів, зокрема в публічних акціонерних товариствах, створює доволі складну ієрархічну структуру управління його господарською діяльністю.

Однією з найбільш поширених в українській та світовій практиці господарювання є використання товариства з обмеженою відповідальністю як організаційної форми господарського товариства. Ним є товариство, що має статутний фонд, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов’язаннями лише своїм майном. Учасники товариства, відповідно до законодавства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов’язаних із діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.

Згідно з п. 4 ст. 80 ГК України, товариством з додатковою відповідальністю є господарське товариство, статутний капітал якого поділений на частки, визначених установчими документами розмірів, і яке несе відповідальність за своїми зобов’язаннями власним майном, а в разі його недостатності, учасники цього товариства несуть додаткову солідарну відповідальність у визначеному установчими документами однаково кратному розмірі до вкладу кожного з учасників.

Повним товариством, як те визначено в п. 5 ст. 80 ГК України, є господарське товариство, всі учасники якого, відповідно до укладеного між ними договору, здійснюють підприємницьку діяльність від імені товариства і несуть додаткову солідарну відповідальність за зобов’язаннями товариства всім своїм майном.

Командитним товариством, відповідно до п. 6 ст. 80 ГК України, є господарське товариство, в якому один або декілька учасників здійснюють від імені товариства підприємницьку діяльність і несуть за його зобов’язаннями додаткову солідарну відповідальність усім своїм майном, на яке за законом може бути звернено стягнення (повні учасники), а інші учасники присутні в діяльності товариства лише своїми вкладами (вкладники).

У цьому розумінні, до так званих персональних товариств, організаційно-правова форма яких сфокусована переважно на реалізації інтересу товариства або союзу осіб, належать повне товариство та командитне товариство.

Особливість чинного законодавства України стосовно до названих видів господарських товариств полягає в тому, що вони залишаються юридичними особами, але водночас закон встановлює вимогу щодо учасників повного товариства та повних учасників командитного товариства бути особами, які зареєстровані як суб’єкти підприємництва.

Господарське законодавство і, зокрема, ГК України створює широке коло організаційно-правових форм суб’єктів господарювання, розраховане на різні конфігурації приватних та публічних інтересів щодо їх створення та функціонування. Це, однак, не виключає можливості чи необхідності в перспективі в законотворчому порядку створити нові форми, особливо у специфічних секторах національної економіки, що активно розвиваються. Необхідний для цього теоретичний та законотворчий досвід в Україні існує.

17.5. Майнова основа господарювання

Будь-яка господарська діяльність, хіба що за винятками окремих послуг, які стосуються віртуально-інформаційної сфери, потребує відповідного майнового забезпечення. Таке майно або майнові права щодо його використання може бути надзвичайно різноманітним за складом, обсягом та структурою, але важливо, щоб його натуральні властивості, а також обсяг прав з використання такого майна в господарській діяльності забезпечував її суб’єктам достатню свободу для прийняття низки відповідних рішень для практичного здійснення виробничого процесу. Згідно зі ст. 139 ГК України, майно – це сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються в діяльності суб’єктів господарювання і відбиваються в їхньому балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб’єктів. Залежно від економічної форми, якої набуває майно у процесі здійснення господарської діяльності, майнові цінності належать до основних фондів, оборотних засобів, коштів, товарів.

Джерелами формування майна суб’єктів господарювання, відповідно до ст. 140 ГК України, є:

– грошові та матеріальні внески засновників;

– доходи, одержані від реалізації продукції (робіт, послуг);

– доходи від цінних паперів;

– кредити банків та інших кредиторів;

– капітальні вкладення та дотації з бюджетів;

– надходження від продажу (здачі в оренду) майнових об’єктів (комплексів), що належать їм, майно, передбачене в інших суб’єктів;

– безоплатні та благодійні внески, пожертвування організацій та громадян;

– інші джерела, незаборонені законодавством України.

Разом з тим, відносини, що виникають між суб’єктом господарювання та його контрагентами в процесі господарської та виробничої діяльності, відносини між суб’єктом господарювання та його засновниками вимагають встановлення певних узагальнених правових режимів, що є стабільними і дають змогу передбачати реалізацію відносин майнового характеру.

Основу правового режиму майна суб’єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, згідно зі ст. 133 ГК України, становлять право власності та інші речові права – право господарського відання та право оперативного управління. Це основні правові режими, на яких базуються відповідні найбільш типові організаційні форми підприємств, що, однак, не виключає можливості закріплення майна суб’єкта господарювання на іншому правовому режимі відповідно до умов договору з власником майна.

Господарський кодекс України визначив зміст відповідних правових режимів використання майна в господарській діяльності. Так, суб’єкт господарювання, що здійснює господарську діяльність на основі права власності, – а це господарські товариства, виробничі кооперативи тощо, – на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб’єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб’єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи оперативного управління або на основі інших форм правового режиму майна.

Від режиму права власності на майно слід відрізняти правовий режим господарського відання, який є речовим правом суб’єкта підприємництва, що володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб’єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Правовий режим господарського відання використовується законодавцем у правових конструкціях організаційних форм, зокрема державного комерційного підприємства та комунального комерційного підприємства.

Право оперативного управління як правовий режим майна суб’єкта господарювання визначається речовим правом, відповідно до якого такий суб’єкт володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності. Власник такого майна здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати в суб’єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Цей правовий режим діє в конструкціях державного казенного та комунального некомерційного підприємств.

Виходячи з того, що відповідна організаційно-правова форма господарської організації, а відтак і правовий режим майна, що за ним закріплюється, визначається саме засновником, за винятком випадків, де вид господарської діяльності чітко пов’язується законодавцем із прямо визначеною в законі організаційною формою, ГК України у ст. 185 зафіксував організаційно-установчі повноваження власника майна. За цією статтею, власник майна має право одноосібно або спільно з іншими власниками на основі належного йому (їм) майна засновувати господарські організації або здійснювати господарську діяльність в інших організаційно-правових формах господарювання, на свій розсуд визначати мету і предмет господарської діяльності, структуру утвореного ним суб’єкта господарювання, склад і компетенцію його органів управління, порядок використання майна, інші питання управління діяльністю суб’єкта господарювання, а також приймати рішення про припинення господарської діяльності заснованих ним суб’єктів господарювання. Власник, згідно із ГК України, має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності задіювати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно на праві власності, праві господарського відання, а для здійснення некомерційної господарської діяльності – на праві оперативного управління.

Сучасна економіка ґрунтується на широкому залученні до господарської діяльності як природних ресурсів, так і використанні прав промислової власності, зокрема на винаходи, промислові зразки, комп’ютерні програми, комерційну таємницю, сорта рослин та породи тварин і т. ін. Ці та інші об’єкти права інтелектуальної власності можуть об’єднуватись у вигляді технологій, що є відносно цілісними інноваційними продуктами для того, щоб їх можна було залучити до виробничого процесу. Особливого значення набувають також права на об’єкти, які виконують функцію індивідуалізації учасників господарського обороту, концентрують в собі високу ділову репутацію суб’єкта господарювання, товарів та послуг, що ним виробляються. Таким є право на комерційне (фірмове) найменування, географічне зазначення, торгові марки.

Використання в господарській діяльності цих та інших майнових прав утворює значну специфіку і є окремими інститутами господарського права.

17.6. Державне регулювання господарської діяльності

Як уже зазначалося, сфера господарських відносин складається, зокрема, з господарсько-виробничих, організаційно-господарських та внутрішньогосподарських відносин, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності. Саме систематика організаційно-господарських відносин має одним із своїх функціональних завдань створення механізму для реалізації державою свого керівного впливу на сферу господарювання і, зокрема, на суб’єктів господарювання. Необхідність такої ролі з боку держави доведена теорією та практикою економічного розвитку практично всіх успішних країн, для яких характерною ознакою є потужна економічна політика, що реалізується значною мірою за рахунок застосування засобів державного регулювання економічних процесів. Досягненням ГК України є те, що в цьому нормативно-правовому акті і закріплено, зокрема, поняття та форми реалізації державної економічної політики. Закріплено також і цілу низку напрямів цієї політики, а саме: структурно-галузевий, інвестиційний, антимонопольно-конкурентний, ціновий, грошово-кредитний, зовнішньоекономічний і т. ін. Правове закріплення економічної політики здійснюється шляхом визначення засад внутрішньої та зовнішньої політики, у прогнозах і програмах економічного і соціального розвитку України та окремих її регіонів, програмах діяльності Кабінету Міністрів України, цільових програмах економічного, науково-технічного і соціального розвитку, а також відповідних законодавчих актах.

Згідно зі ст. 12 ГК України, держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного та соціального розвитку застосовує різноманітні засоби й механізми регулювання господарської діяльності.

Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб’єктів господарювання є:

– державне замовлення;

– ліцензування, патентування і квотування;

– сертифікація і стандартизація;

– застосування нормативів та лімітів;

– регулювання цін і тарифів;

– надання інвестиційних, податкових та інших пільг;

– надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

Отже, ст. 12 ГК України фіксує лише основні і доволі узагальнені засоби державного регулювання, кожен із яких у процесі свого застосування виходить зі створення цілісного механізму реалізації. Такий механізм, базуючись на нормах спеціальних нормативно-правових актів, визначає відповідного суб’єкта організаційно-господарських повноважень – органу держави або місцевого самоврядування і встановлює відповідний порядок застосування цим органом певного засобу державного регулювання господарської діяльності.

В основу застосування державою таких засобів покладена ціла низка публічних інтересів, що надзвичайно часто збігаються із інтересами приватними. Так, публічними інтересами в економічній політиці держави, а відтак і в її господарсько-правовій політиці є забезпечення сталого розвитку національної економіки шляхом підтримання необхідних макроекономічних пропорцій функціонування економічної системи, вжиття антикризових заходів у разі необхідності, стимулювання розвитку окремих секторів, галузей, кластерів та видів виробництв, що створює умови для позитивних структурних змін в економіці та підвищенні її технологічного рівня. Публічним інтересом в економічній сфері є також безпека товарів та послуг, що виробляються та реалізуються, зростання якості продукції, її конкурентоздатності, зниження енергозатратності тощо. Отже, стимулювання інвестиційної або інноваційної діяльності, створення відповідних спеціальних режимів господарювання, що мають заохочувати інвестиції, водночас сприяють і приватним інтересам інвесторів, але є також і запорукою реалізації публічних інтересів, зокрема територіальної громади. Внаслідок цього активізується економічне життя, створюються робочі місця, зростає рівень життя, виникають умови для вирішення низки соціальних проблем.

Слід, однак, зазначити, що констатація необхідності здійснення державою активної регулюючої ролі в масштабі усієї сфери господарювання ставить високі вимоги до самої держави, ефективності функціонування її апарату, відмежування держави від впливу на неї окремих корпоративних інтересів, що підривають принцип рівності суб’єктів господарювання, а також подолання бюрократизації та корупції як окремих її властивостей.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Що є предметом господарського права і як воно регулюються з іншими галузями?

2. Визначте поняття та види господарської діяльності.

3. Які є види господарських відносин?

4. Назвіть методи господарсько-правового регулювання.

5. Перелічіть суб’єктів господарювання.

6. Назвіть підприємства як господарські організації та їх види.

7. Назвіть господарські товариства як господарські організації корпоративного типу.

8. Що є майновою основою господарювання та які її правові режими?

9. Які є засоби державного регулювання?

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

господарська діяльність

господарське законодавство

господарські відносини

господарські організації

господарські товариства

державне регулювання

економічна політика держави

засоби державного регулювання

комерційне господарювання (підприємство)

майнова основа господарювання

методи господарсько-правового регулювання

напрями економічної політики

некомерційне господарювання

підприємства

право господарського відання

право оперативного управління

суб’єкти господарювання

Глава 18

ОСНОВИ ЖИТЛОВОГО ЗАКОНОДАВСТВА

18.1. Житловий фонд. Надання житлових приміщень

Одним із основних напрямків розвитку соціально-економічної політики держави є забезпечення права кожного громадянина на житло, на ефективне використання та охорону житлового фонду. Право на житло є однією з найважливіших соціальних цінностей та невід’ємним правом кожної людини, яке закріплене в Конституції України. Так, відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Право на житло належить не лише громадянам України, а й іншим фізичним особам, які можуть його реалізовувати на рівних засадах з громадянами держави, крім випадків, передбачених Конституцією України, законами, міжнародними договорами тощо. Це право випливає безпосередньо із закону, є невідчужуваним, а тому виникає з моменту народження і припиняється зі смертю фізичної особи. Ніхто не може бути протиправно позбавлений чи обмежений в обсязі реалізації права на житло, крім випадків, прямо передбачених Конституцією України чи законами України, і не інакше як на підставі рішення суду.

Право на житло фізична особа може реалізовувати в різний спосіб, зокрема шляхом: створення (будівництва) житла; приватизації житла; набуття права власності на підставі укладення правочинів (договорів), предметом яких є житло; інвестування коштів у будівництво житла і т. ін.

Відповідно до статті 4 Житлового кодексу України (далі – ЖК України), житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях, що містяться на території України, утворюють житловий фонд. Отже, житловий фонд – це сукупність житла (житлових приміщень), що призначене та придатне для постійного чи тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, відповідає технічним, санітарним, протипожежним та іншим вимогам і незалежно від форм власності, характеру використання тощо підлягає особливому правовому режиму.

Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами і призначена для постійного в ній проживання. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного в ньому проживання (статті 381, 383 ЦК України).

Поняття житлового фонду міститься в Проекті Житлового кодексу України в редакції від 05 листопада 2010 р. (далі – Проект ЖК України), зокрема житловий фонд – сукупність усіх форм житла (житлових будинків, гуртожитків, житлових комплексів, квартир, кімнат, інших житлових приміщень), призначених та придатних для постійного проживання людей.

Аналізуючи норми ЖК України, можна зазначити, що кодекс не проводить чіткої класифікації житлового фонду на окремі види. У статті 4 ЖК України лише зазначено, що житловий фонд включає:

– житлові будинки і житлові приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд);

– житлові будинки і житлові приміщення в інших будівлях, що належать кооперативним організаціям, їх об’єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд);

– житлові будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів);

– житлові будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд);

– квартири в багатоквартирних житлових будинках, садибні (одноквартирні) житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які, відповідно до закону, потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також житлові будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об’єднанням, підприємствам та організаціям.

До житлового фонду не належать нежитлові приміщення в житлових будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Проект ЖК України також містить класифікацію житлового фонду. Зокрема, за формою власності житловий фонд поділяється на:

1) приватний житловий фонд, який належить на праві приватної власності (співвласності) юридичним чи фізичним особам;

2) державний житловий фонд, який складається з об’єктів житлового фонду, що належать державі, державним підприємствам, установам та організаціям на праві господарського відання або оперативного управління, підприємствам, установам та організаціям Автономної Республіки Крим;

3) комунальний житловий фонд, який належить на праві власності територіальним громадам сіл, селищ і міст (ст. 8).

За функціональним призначенням житловий фонд поділяється на:

1) житловий фонд загального призначення, до якого належить житло всіх форм власності, що використовується громадянами на загальних підставах;

2) житловий фонд соціального призначення, до якого належить житло державного та комунального житлових фондів, що надається на певний строк органами державної влади, органами місцевого самоврядування громадянам України, які, відповідно до закону, потребують соціального захисту і не мають житла;

3) житловий фонд спеціального призначення, до якого належить житло всіх форм власності, що надається працівникам підприємств, установ та організацій на підставі відповідного договору, а також окремим категоріям громадян України, в порядку та на умовах, передбачених статтями 94 – 99 цього Кодексу, іншими нормативно-правовими актами, що регулюють правовідносини у житловій сфері (ст. 9).

Проектом ЖК України передбачено також способи формування житлового фонду. Так, відповідно до ст. 10, житловий фонд формується шляхом:

1) будівництва та введення в експлуатацію нового житла;

2) реконструкції існуючого житла з переобладнанням нежитлових будівель у житлові;

3) переведення нежитлових приміщень у житлові;

4) передачі в державну та комунальну власність житла, вилученого на підставі судових рішень або визнаного в установленому законодавством порядку безхазяйним;

5) передачі забудовниками частки житлової площі в новозбудованих житлових будівлях у власність територіальним громадам;

6) передачі з державної в комунальну власність соціального житла, збудованого за рахунок коштів державного бюджету;

7) набуття права власності на житло на інших підставах, передбачених Цивільним кодексом України та цим Кодексом.

Надання житлових приміщень

Особливості надання житлових приміщень в Україні регулюються Житловим кодексом України, постановою Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних профспілок від 11 грудня 1984 р. «Про затвердження правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень в Українській РСР», Законами України «Про житловий фонд соціального призначення», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» тощо.

Право на одержання житлового приміщення мають лише громадяни України за наявності наступних умов:

– якщо вони потребують поліпшення житлових умов;

– якщо вони досягли повноліття (18 років), а також ті, які одружилися або влаштувалися на роботу у передбачених законом випадках до досягнення вісімнадцятирічного віку, – відповідно з часу одруження або влаштування на роботу. Інші неповнолітні (віком від п’ятнадцяти до вісімнадцяти років) здійснюють право на одержання житлового приміщення за згодою батьків або піклувальників;

– якщо вони постійно проживають у даному населеному пункті.

Громадянами, які потребують поліпшення житлових умов, визнають тих, що: (ст. 34 ЖК):

1) забезпечені житловою площею, яка є нижчею за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному законодавством;

2) проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам;

3) хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв’язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім’ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров’я України за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок;

4) проживають за договором піднайму житлового приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму житлового приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів;

5) проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності;

6) проживають у гуртожитках.

Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання житлових приміщень у будинках державного та громадського житлового фонду і вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України.

Квартирний облік здійснюється, як правило, за місцем проживання громадян у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради.

Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік:

– за місцем проживання – органом місцевого самоврядування за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому органі;

– за місцем роботи – спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету із наступним затвердженням органом місцевого самоврядування.

Для зарахування на квартирний облік громадяни подають заяву до відповідного виконавчого органу ради за місцем проживання. До заяви повинні додаватися різні документи та довідки залежно від підстав потреби для поліпшення житлових умов, наприклад: довідка з місця проживання про склад сім’ї та прописку, видана організацією, яка здійснює експлуатацію житлового будинку; копія договору найму житлового приміщення; довідка про невідповідність житлового приміщення санітарним і технічним вимогам; медичний висновок тощо. Громадяни, які беруться на облік на пільгових підставах або мають право першочергового отримання житла, повинні про це зазначити в заяві і подати відповідні документи.

Рішення про взяття на квартирний облік приймає виконавчий орган місцевого самоврядування за місцем проживання громадянина, який потребує поліпшення житлових умов, у місячний строк з дня подання документів.

Заява про зарахування на квартирний облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, реєструється в книзі реєстрації заяв про взяття на квартирний облік. З числа поданих заяв складаються списки громадян, які мають право першочергового, позачергового одержання житлового приміщення, чи загальні списки, які вивішуються для загального відома.

На кожного громадянина (сім’ю), взятого на квартирний облік, заводиться облікова справа, у якій містяться необхідні документи. Їй присвоюється номер, відповідний номеру в книзі реєстрації заяв про взяття на квартирний облік. Щороку відповідні органи проводять перереєстрацію громадян, які перебувають на обліку і перевіряють їх облікові дані. Виявлені зміни вносяться до облікових справ та книги реєстрації. Такі зміни можна вносити лише після прийняття рішення виконавчим органом відповідної ради про це. Про такі зміни обов’язково повідомляють заінтересованих осіб у письмовій формі.

Громадяни перебувають на обліку тих, хто потребує поліпшення житлових умов, до моменту одержання житлового приміщення, за винятком випадків, правовими наслідками яких буде зняття з квартирного обліку. Випадками, за наявності яких громадяни знімаються з квартирного обліку, є:

– поліпшення житлових умов, внаслідок чого зникли підстави для надання іншого житлового приміщення;

– виїзд на постійне місце проживання до іншого населеного пункту;

– припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством;

– засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання;

– подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.

Право перебування на обліку тих, хто потребує поліпшення житлових умов, зберігається за членами сім’ї громадянина в разі:

– смерті громадянина, який перебував на зазначеному обліку;

– якщо громадянин, який перебував на обліку в органі місцевого самоврядування, був знятий з обліку на певних підставах, а саме: виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, а також засудження до позбавлення волі на строк понад 6 місяців.

З обліку тих, хто потребує поліпшення житлових умов, не знімаються народні депутати України та члени їх сімей за місцем попередньої роботи чи постійного проживання.

Зняття з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, проводиться лише за рішенням виконавчого органу місцевої ради, про що в письмовій формі повідомляють громадянина із зазначенням підстав зняття з обліку.

Житлові приміщення надаються лише тим громадянам, які перебувають на обліку тих, хто потребує поліпшення житлових умов, крім таких випадків:

– позачергового одержання житлового приміщення (ст. 46 ЖК України);

– у разі, коли громадянин є наймачем суміжного приміщення (ч. 1 ст. 54 ЖК України);

– на прохання наймача, коли розмір ізольованої кімнати, що звільнилася (у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 54 ЖК України), є меншим за встановлений для надання одній особі (ч. 2 ст. 54 ЖК України);

– використання наймачем права надання йому житлового приміщення, що є меншим за розміром, замість того, що він займає (ч. 1 ст. 90 ЖК України);

– капітального ремонту житлового будинку (ч. 6 ст. 101 ЖК України);

– якщо в результаті капітального ремонту житлове приміщення, у якому він проживає, не може бути збережене або його розмір суттєво змінився (ст. 102 ЖК України);

– виселення з наданням громадянам іншого упорядкованого житлового приміщення (ст. 110 ЖК України);

– виселення з наданням громадянам іншого житлового приміщення (ч. 1 ст. 114 ЖК України);

– в інших випадках, передбачених законодавством.

Громадянам, які перебувають на обліку тих, хто потребує поліпшення житлових умов, житлові приміщення надаються по черзі, яка визначається за часом взяття на облік.

На підставі спільного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету за рішенням виконавчого комітету відповідної ради громадянам можуть бути передбачені в трудовому договорі пільгові умови щодо надання житлового приміщення.

Житлове законодавство передбачає умови першочергового та позачергового надання житлових приміщень. Зокрема, у першу чергу житлові приміщення надаються таким категоріям тих, хто потребує поліпшення житлових умов:

– сім’ям воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняним до них у встановленому порядку особам;

– Героям Радянського Союзу, Героям Соціалістичної Праці, а також особам, нагородженим орденами Слави, Трудової Слави, «За службу Батьківщині у Збройних Силах СРСР» усіх трьох ступенів;

– особам, які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, перелічених у списку захворювань, затверджуваному в установленому законодавством порядку;

– особам, зараженим вірусом імунодефіциту людини внаслідок виконання медичних маніпуляцій;

– медичним працівникам, зараженим вірусом імунодефіциту людини внаслідок виконання службових обов’язків;

– особам, які перебували в складі діючої армії в період громадянської і Великої Вітчизняної воєн та під час інших бойових операцій по захисту СРСР, партизанам громадянської і Великої Вітчизняної воєн, а також іншим особам, які брали участь у бойових операціях по захисту СРСР;

– інвалідам праці I і II груп та інвалідам I і II груп з числа військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв’язку та захисту інформації України;

– сім’ям осіб, які загинули при виконанні державних або громадських обов’язків, виконанні обов’язку громадянина СРСР по рятуванню життя людини, по охороні соціалістичної власності і правопорядку або загинули на виробництві внаслідок нещасного випадку;

– робітникам і службовцям, які тривалий час сумлінно пропрацювали у сфері виробництва;

– матерям, яким присвоєно звання «Мати-героїня», багатодітним сім’ям, сім’ям, що виховують дітей-інвалідів, і одиноким матерям;

– сім’ям при народженні близнят;

– вчителям та іншим педагогічним працівникам загальноосвітніх шкіл і професійно-технічних навчальних закладів.

Право першочергового одержання житлового приміщення може бути надано й іншим категоріям громадян.

Поза чергою житлове приміщення надається:

– інвалідам Великої Вітчизняної війни і прирівняним до них у встановленому порядку особам протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання житлового приміщення, а з них інвалідам першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав – протягом року з визначенням переважного права інвалідів Великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання житлових приміщень перед усіма іншими категоріями позачерговиків;

– громадянам, житло яких внаслідок стихійного лиха стало непридатним для проживання;

– особам, направленим у порядку розподілу на роботу в іншу місцевість;

– дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, після завершення терміну перебування в сім’ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім’ї, дитячому будинку сімейного типу, закладах для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також особам з їх числа в разі відсутності житла або неможливості повернення житлового приміщення, в якому вони проживали раніше, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

– громадянам, незаконно засудженим і згодом реабілітованим, у разі неможливості повернення займаного раніше житлового приміщення;

– дітям-інвалідам з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які проживають у сім’ях піклувальників, прийомних сім’ях, дитячих будинках сімейного типу, державних або інших соціальних установах, після досягнення повноліття, у разі якщо за висновком медико-соціальної експертизи вони можуть здійснювати самообслуговування і вести самостійний спосіб життя;

– сім’ям, які мають п’ятьох і більше дітей, та в разі народження в однієї жінки одночасно трьох і більше дітей;

– особам, обраним на виборну посаду, коли це пов’язано з переїздом в іншу місцевість;

– членам сім’ї народного депутата України в разі його смерті в період виконання депутатських обов’язків у Верховній Раді України на постійній основі;

– в інших випадках, передбачених законодавством.

Громадяни, які мають право на позачергове одержання житлових приміщень, включаються до окремого списку.

Житлове приміщення, що надається громадянину, має бути упорядковане відповідно до умов даного населеного пункту. Упорядкованість визначається наявністю в житловому приміщенні комунальних послуг (водовідведення, каналізації, центрального опалення, газозабезпечення тощо). Її рівень у різних населених пунктах неоднаковий. Необхідно зазначити, що приміщення може відповідати санітарним і технічним вимогам, але не бути упорядкованим, і навпаки.

Надання громадянам житлових приміщень, що не відповідають установленим вимогам, можливе лише в разі тимчасового поліпшення житлових умов. Це можливо лише на прохання осіб, що мають право першочергового чи позачергового права на отримання житла.

Житлове приміщення, що надається, має бути в спорудженому будинку. Може бути надане житлове приміщення і в іншому будинку, що звільнилося, якщо воно відповідає встановленим вимогам. Забороняється заселення помешкань, що звільнилися, у ветхих будинках, які не підлягають ремонту, у бараках та інших непристосованих приміщеннях, у будинках, які підлягають знесенню чи капітальному ремонту.

При наданні житлових приміщень не допускається заселення:

– однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев’ять років, крім подружжя;

– квартири, збудованої для однієї сім’ї, двома і більше сім’ями або двома і більше одинокими особами за винятком випадку, передбаченого ч. 5 ст. 54 ЖК України.

Особам похилого віку, а за висновком лікувально-профілактичного закладу також відповідним категоріям інвалідів та хворих на їх прохання житлові приміщення надаються на нижніх поверхах або в будинках з ліфтами.

Житлове приміщення надається в межах норми житлової площі, але не менше за розміром, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується житлова площа у житловому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. Норма житлової площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. Житло може бути надано з перевищенням норми житлової площі, якщо воно:

– складається з однієї кімнати (однокімнатна квартира);

– призначається для осіб різної статі.

Понад норму житлової площі окремим категоріям громадян надається додаткова житлова площа у вигляді кімнати або в розмірі десяти квадратних метрів. Громадянам, які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, а також громадянам, яким ця площа необхідна за умовами і характером виконуваної роботи, розмір додаткової житлової площі може бути збільшено. Порядок та умови надання додаткової житлової площі та перелік категорій громадян, які мають право на її одержання, встановлюється законодавством.

Житлові приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітету відповідної ради про надання житлових приміщень для заселення.

Єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення державного, комунального чи громадського житлових фондів є ордер, який може видаватися лише на вільне житлове приміщення. Ордер видається на підставі рішення виконавчого комітету відповідної ради про надання житлового приміщення.

Ордер дійсний протягом тридцяти днів. Цей термін можна продовжити лише за наявності поважних причин. Ордер вручається громадянину, на ім’я якого він виданий або за його дорученням іншій особі.

При вселенні громадянин здає ордер до житлово-експлуатаційної організації, одночасно отримуючи при цьому паспорти всіх членів сім’ї з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Ордер може бути визнаний недійсним лише в судовому порядку в разі надання громадянином відомостей, що не відповідають дійсності щодо випадків порушення порядку та умов надання житлових приміщень. На вимогу про визнання ордера недійсним поширюється позовна давність в три роки.

Заселення в будинки чи квартири державного або громадського житлового фонду здійснюється на підставі договору найму житла. Єдиною підставою для заселення в житло із житлового фонду соціального призначення є договір найму соціального житла. Заселення у приватний будинок здійснюється на підставі договору найму (оренди) житла.

Особливості договору найму житла, яке належить до приватної власності

Житлові правовідносини залежно від права власності на житло мають особливості правового регулювання. Договір найму житла в житловому секторі, що належить до приватної власності, засадничо регулюється Цивільним кодексом України та відповідними актами цивільного законодавства. Договір найму житла державного, комунального чи громадського житлового фонду регулюється Житловим кодексом України та нормативними актами, спрямованими на виконання положень цього Кодексу.

Особливості стосуються предмета договору найму житла в зазначених фондах. Предметом найму житла в державному чи комунальному житловому фонді є, як правило, ізольоване житлове приміщення. Натомість предметом договору найму житла в приватному секторі може бути також частина житлового приміщення.

Різні також підстави виникнення житлових правовідносин в приватному житловому фонді та державному, комунальному чи громадському. Права та обов’язки сторін за договором найму житла, яке належить до приватної власності, виникають на підставі договору найму. Відносини найму житла державного та комунального житлового фонду мають в основі юридичний склад: ордер, виданий у встановленому законом порядку, та укладений на підставі ордеру договір найму житла з уповноваженим державним органом або органом місцевого територіального самоврядування.

Договір найму житла має на меті задоволення житлових потреб людини. Тому Житловий кодекс України визначає вимоги до житлового приміщення як предмета договору найму. Договір найму житла укладається в письмовій формі. Якщо в договорі, предметом якого є житло, що належить до приватного житлового фонду, не зазначено строку договору, останній вважається укладеним на п’ять років. Договір найму комунального та державного житла укладається на невизначений строк. Договір найму житла є консенсуальним, тобто вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо істотних умов договору. Договір найму житла є двостороннім. Сторонами договору можуть бути фізичні та юридичні особи. Наймодавцем за договором найму житла в державному та комунальному житловому фонді є відповідний державний орган або орган місцевого самоврядування або інша уповноважена ними організація. Наймачем приватного житлового фонду може бути також юридична особа для проживання в ньому фізичних осіб, наприклад її працівників.

Наймодавець надає житло, яке придатне для постійного проживання в ньому й відповідає стандартам та технічним вимогам. Наймодавець зобов’язаний також здійснювати капітальний ремонт житла, якщо інше не встановлено договором.

Наймач має значно ширше коло обов’язків. Одним із головних обов’язків наймача є використання житла за цільовим призначенням – для проживання в ньому самому та осіб, які вказані в договорі найму житла. Зазначені особи (незалежно від родинного зв’язку) мають рівні з наймачем права та обов’язки щодо користування житлом. При цьому наймач відповідає перед наймодавцем за порушення умов договору особами, які проживають разом із ним. Обов’язки останніх є солідарними перед наймодавцем.

Наймач не має права проводити перевлаштування та реконструкцію приватного житла без згоди наймодавця. Адже це може призвести до порушення прав як наймодавця, так і інших осіб, а також до суттєвих змін щодо умов користування житлом.

Оскільки договір найму житла є платним, наймач зобов’язаний вносити своєчасно плату за житло. Розмір плати визначається договором житлового найму. Так само договором визначається обов’язок наймача вносити плату за користування житлом. Плата за комунальні послуги визначається затвердженими в установленому порядку тарифами.

Наймач зобов’язаний здійснювати поточний ремонт житла, яке є предметом договору, якщо інше не передбачено згодою сторін. До поточного ремонту належать роботи, спрямовані на підтримання житла в належному стані, в якому це житло було на момент укладення договору з урахуванням природного зносу.

Крім обов’язків наймач та особи, які проживають з ним, мають права, передбачені чинним законодавством та договором найму права. Крім права користування житлом наймач та особи, які постійно проживають разом із ним, мають право за їхньою взаємною згодою та за згодою наймодавця вселити в житло інших осіб для постійного проживання. Йдеться про фізичних осіб, які вселилися після укладення договору найму житла. Найчастіше до них належать члени родини (одне з подружжя, батьки тощо). Але це можуть бути особи, що не перебувають в родинних стосунках за наявності передбачених законодавством підстав, а саме:

а) наявність укладеного договору найму житла;

б) взаємна згода осіб, які проживають з наймачем;

в) згода наймодавця.

Від права наймача на вселення інших осіб у житло необхідно відрізняти правовий статус тимчасових мешканців. Наймач та особи, які постійно проживають разом із ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання в помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом. Тимчасові мешканці не мають самостійного права на користування житлом. Статус «тимчасові мешканці» зумовлює строковий характер користування житлом. Якщо строк проживання тимчасових мешканців не погоджений, то вони повинні звільнити помешкання не пізніше семи днів з дня пред’явлення такої вимоги наймачем або наймодавцем.

Наймач житла має право за згодою наймодавця передати на певний строк частину або все найняте ним помешкання в користування піднаймачеві, який не набуває самостійного права користування житлом. Договірні відносини піднайму є похідними від договору найму житла. Тому термін договору піднайму не може бути довшим, ніж строк договору найму житла і припиняється в разі припинення договору найму. Піднаймач вносить плату за користування житлом в розмірі, встановленому договором піднайму.

Наймач житла має переважні права, передбачені законодавством. До них належить переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. У такому випадку наймодавець не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах на новий строк.

Переважне право на придбання житла має наймач у разі продажу останнього наймодавцем. Зазначене право наймач може реалізувати переважно перед іншими особами, але на умовах, запропонованих наймодавцем (продавцем) для інших потенційних покупців.

Певні особливості мають підстави припинення договірних відносин з найму житла у приватному та державному чи комунальному житловому фонді. Наймач має право в будь-який час за згодою інших осіб, які мають право на користування житлом, відмовитися від договору найму. Але за договором найму приватного житла він повинен попередити про це наймодавця за три місяці. Наймач може відмовитися від договору найму житла, якщо воно стало непридатним для постійного проживання в ньому.

18.2. Приватизація та інші способи реалізації права на житло

Одним із способів реалізації права на житло є приватизація. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання та утримання визначає Закон України від 19 червня 1992 р. № 2482 «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до цього Закону, метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Приватизація державного житлового фонду (далі – приватизація) – це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд та приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Об’єктами приватизації можуть бути:

– квартири багатоквартирних будинків;

– одноквартирні будинки;

– житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції);

– кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів і використовують їх на умовах найму.

Законодавство передбачає перелік об’єктів, що не можуть підлягати приватизації, зокрема:

– квартири-музеї;

– квартири (будинки), житлові приміщення в гуртожитках, що містяться на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам’яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв;

– квартири (будинки), житлові приміщення в гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (у яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей);

– квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення в гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов’язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Приватизація квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, включених до плану реконструкції поточного року, здійснюється після її проведення власником (володільцем) будинку (гуртожитку). Наймачі, які проживали у квартирах (будинках), житлових приміщеннях у гуртожитках до початку реконструкції, після проведення реконструкції мають пріоритетне право на приватизацію цих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках.

Одноквартирні будинки, а також квартири в будинках, житлові приміщення в гуртожитках, включених до планів ремонту, можуть бути приватизовані до його проведення за згодою наймачів з наданням їм відповідної компенсації в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку тих, хто потребує поліпшення житлових умов до введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

Кожний громадянин України має право приватизувати житло, у якому він проживає, безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Приватизація може здійснюватися шляхом:

– безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках із розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача та кожного члена його сім’ї (до членів сім’ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло) та додатково 10 квадратних метрів на сім’ю;

– продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають у них або перебувають на обліку тих, хто потребує поліпшення житлових умов.

Якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій Законом, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім’ї безоплатно.

Якщо загальна площа квартири менша за площу, яку має право отримати сім’я наймача безоплатно, наймачеві та членам його сім’ї видаються житлові чеки, сума яких визначається, виходячи з розміру недостатньої площі та відновленої вартості одного квадратного метра. Житлові чеки – це приватизаційні папери, що їх одержують усі громадяни України і використовують при приватизації державного житлового фонду. Їх можна також використовувати для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду.

Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім’я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а в разі їх відсутності – грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра.

Незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними:

– однокімнатні квартири;

– квартири (будинки), одержані в разі знесення або відселення всіх сімей із будинків (частин будинків), які належали їм на праві власності, якщо колишні власники не одержали за ці будинки (частини будинків) грошової компенсації;

– квартири (будинки), у яких мешкають громадяни, котрим встановлена ця пільга Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

– квартири (будинки), у яких мешкають громадяни, удостоєні звання Героя Радянського Союзу, Героя Соціалістичної Праці, нагороджені орденом Слави трьох ступенів, ветерани Великої Вітчизняної війни, воїни-інтернаціоналісти, інваліди I і II груп, інваліди з дитинства, ветерани праці, що пропрацювали: не менше 25 років – жінки, 30 років – чоловіки, ветерани Збройних Сил та репресовані особи, реабілітовані згідно із Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні»;

– квартири (будинки), у яких мешкають сім’ї загиблих при виконанні державних та громадських обов’язків та на виробництві;

– квартири (будинки), у яких мешкають військовослужбовці, котрим встановлена пільга Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

– квартири (будинки), у яких мешкають багатодітні сім’ї (сім’ї, що мають трьох і більше неповнолітніх дітей).

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім’ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні в гуртожитку, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов’язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення в гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян із доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (ст. 5) оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення в гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) в гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

18.3. Відповідальність за порушення житлового законодавства

Відповідальність визначається як засоби чи способи впливу на учасників житлових правовідносин у разі порушення вимог чинного законодавства, що у свою чергу тягне для правопорушника негативні правові наслідки у вигляді обмеження чи позбавлення певних прав чи обов’язків у житловій сфері.

Виходячи з норм Житлового кодексу України, відповідальність за порушення житлового законодавства настає в разі, коли особи винні:

– у порушенні порядку взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, зняття з обліку і надання громадянам житлових приміщень;

– у недодержанні встановлених строків заселення житлових будинків і житлових приміщень;

– у порушенні правил користування житловими приміщеннями, санітарного утримання місць загального користування, сходових кліток, ліфтів, під’їздів, прибудинкових територій;

– у самовільному переобладнанні та переплануванні житлових будинків і житлових приміщень та використанні їх не за призначенням;

– у порушенні правил експлуатації житлових будинків, житлових приміщень та інженерного обладнання, у безгосподарному їх утриманні;

– у псуванні житлових будинків, житлових приміщень, їхнього обладнання та об’єктів благоустрою;

– за наявності інших порушень житлового законодавства.

За наявності таких порушень особи можуть нести кримінальну, адміністративну, цивільну або інший вид відповідальності згідно з чинним законодавством України.

Відповідальність може наставати за наявності таких умов:

– наявність протиправної поведінки (дія чи бездіяльність) особи;

– наявність шкоди;

– наявність причинного зв’язку між протиправною поведінкою і шкодою;

– наявність вини особи.

Відповідно до статті 190 Житлового кодексу України, підприємства, установи, організації, а також громадяни, які заподіяли шкоду житловим будинкам, житловим приміщенням, інженерному обладнанню, об’єктам благоустрою і зеленим насадженням на прилеглих до будинків ділянках, зобов’язані відшкодувати завдану шкоду.

Службові особи та інші працівники, з вини яких підприємства, установи, організації мали витрати, пов’язані з відшкодуванням шкоди, несуть матеріальну відповідальність у встановленому порядку.

У Проекті ЖК Україні питанням відповідальності присвячений розділ 5 статей 176 – 178. Відповідно до ст. 176, притягаються до відповідальності особи, винні у:

1) порушенні прав власника (співвласника) житла;

2) порушенні порядку взяття на житловий облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі осіб, які мають право на отримання соціального житла, зняття з такого обліку і надання особам житла та відведення земельних ділянок для житлового будівництва;

3) прийнятті рішень, що порушують установлений порядок проведення реконструкції багатоквартирних будинків;

4) створенні умов, що призвели до порушення строків реконструкції багатоквартирних будинків;

5) порушенні Правил утримання житлових будинків та їх прибудинкових територій, правил експлуатації житлових приміщень у нежитлових будівлях, правил користування житловими та нежитловими приміщеннями житлових будівель, правил надання послуг із управління житлом;

6) несвоєчасному проведенні ремонту багатоквартирних будинків;

7) самовільному переобладнанні житлових будинків, квартир (їх частин) та використанні їх не за призначенням, крім випадків, передбачених законодавством;

8) неналежному утриманні житлових будинків, квартир (їх частин) та/або прибудинкової території;

9) пошкодженні житлових будинків, квартир (їх частин), елементів будинків та об’єктів упорядження прибудинкових територій;

10) порушенні умов договору найму (оренди) житла;

11) створенні несприятливих умов для спільного проживання у будинках, квартирах (їх частинах);

12) порушенні встановленого порядку оплати житла і комунальних, житлових та інших послуг;

13) порушенні вимог цього Кодексу щодо облаштування житлових будинків і житла відповідно до вимог осіб з особливими потребами;

14) недотриманні умов, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 7 цього Кодексу, що тягне за собою відмову в наданні дозволу на використання такого приміщення для провадження господарської діяльності або скасування рішення про переведення житла у встановленому порядку до складу нежитлових приміщень чи надання дозволу для використання такого приміщення для провадження господарської діяльності;

15) неподанні відомостей, зазначених у ч. 4 ст. 146 цього Кодексу, або їх поданні з порушенням десятиденного строку.

Стаття 177 Проекту ЖК України передбачає відповідальність за порушення законодавства про об’єднання співвласників багатоквартирного будинку; зокрема, цивільну, кримінальну, адміністративну відповідальність, згідно із законодавством, несуть особи, винні у:

1) невиконанні вимог цього Кодексу;

2) порушенні прав власників (співвласників), наймачів (орендарів), користувачів житла, їх об’єднань і асоціацій;

3) порушенні статуту об’єднання співвласників багатоквартирних будинків та протидії його виконанню;

4) створенні, організації діяльності або ліквідації об’єднання співвласників багатоквартирних будинків із порушенням законодавства, державних стандартів та норм;

5) незаконному привласненні або захопленні майна, що перебуває у спільній власності;

6) недотриманні умов договорів, укладених відповідно до цього Кодексу та законодавства.

Законом також може бути встановлена відповідальність за інші види порушень житлового законодавства.

Особливості відшкодування збитків, завданих житловому фонду, регулюється ст. 178 Проекту ЖК України. Відповідно до неї, підприємства, установи, організації, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також особи, дії яких призвели до пошкодження житлових будинків, квартир (їх частин), елементів житлових будівель або нежитлових споруд, у яких розташовані житлові приміщення, об’єктів упорядження та зелених насаджень на прибудинкових територіях, зобов’язані відшкодувати власникам (співвласникам) та наймачам (орендарям) житла завдані збитки.

Особи, з вини яких підприємства, установи, організації, органи державної влади та органи місцевого самоврядування зазнали втрат, пов’язаних з відшкодуванням збитків, згідно з ч. 1 цієї статті, несуть відповідальність, передбачену законом.

У разі невиконання або неналежного виконання наймодавцем (орендодавцем) обов’язків щодо своєчасного проведення капітального ремонту зданого в найм (оренду) житлового приміщення, допоміжних приміщень, нежитлових приміщень багатоквартирного будинку та інженерних мереж, наймач за своїм вибором має право вимагати зменшення плати за користування займаним житловим приміщенням, допоміжними приміщеннями, нежитловими приміщеннями багатоквартирного будинку або відшкодування своїх витрат на усунення недоліків житлового приміщення та/або допоміжних чи нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, або відшкодування збитків, завданих невиконанням чи неналежним виконанням зазначених обов’язків наймодавцем (орендодавцем).

Наймодавець (орендодавець) житлового приміщення за договором найму (оренди) соціального житла, який не виконує обов’язки, передбачені житловим законодавством та договором найму (оренди) соціального житла, несе відповідальність згідно із законом.

Власник (співвласник) житла і особа, якій передано житло для провадження господарської та іншої не забороненої законодавством діяльності, несуть солідарну відповідальність за завдані ними збитки іншим особам.

Власник (співвласник) житла має право зворотної вимоги (регресу) до винної у завданні шкоди та збитків особи в розмірі завданого збитку згідно із законодавством. Підстави та порядок відповідальності за збитки та шкоду, завдану житловому фонду, визначаються Цивільним кодексом України.

Особи, винні в порушенні житлового законодавства, несуть відповідальність згідно із законом.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Дайте поняття «житло».

2. Охарактеризуйте склад житлового фонду в Україні.

3. Яким є порядок реалізації права на житло в державному, комунальному та громадському житловому фонді?

4. Хто має право на приватизацію житла?

5. Яким має бути договір найму житла?

6. Коли припиняється право користування житлом?

7. Яку відповідальність несуть громадяни за порушення житлового законодавства?

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

відомості про автора:

договір найму житла

житло

житловий фонд

норми безоплатної приватизації житла

ордер

піднайм житла

приватизація житла

тимчасові жильці

Глава 19

ОСНОВИ АДМІНІСТРАТИВНОГО ПРАВА

19.1. Адміністративне право: поняття і система

Адміністративне право є самостійною публічною галуззю права, яка характеризується своїм предметом (суспільними відносинами, які регулюються адміністративними нормами) і методами (сукупністю правових засобів та способів регулювання відповідних суспільних відносин). Оскільки адміністративне право безпосередньо пов’язане зі сферою державного управління, на нього покладаються такі основні функції:

а) управлінська – забезпечення здійснення управління всіма сферами суспільного життя: економічною, адміністративно-політичною, соціально-культурною;

б) правореалізаційна – забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері державного управління;

в) правозахисна – забезпечення захисту порушених прав і свобод фізичних і юридичних осіб у сфері державного управління.

Предметом адміністративного права є суспільні відносини, що виникають, змінюються й припиняються:

1) у сфері державного управління. Оскільки адміністративне право – це управлінське право, воно, насамперед, має своїм призначенням регулювання суспільних відносин, пов’язаних із функціонуванням різних сфер суспільного життя: економічної, адміністративно-політичної, соціально-культурної;

2) у зв’язку із застосуванням адміністративного примусу та адміністративної відповідальності. Адміністративний примус та адміністративна відповідальність є видами, відповідно, державного примусу і юридичної відповідальності, застосування яких здійснюється нормами адміністративного права;

3) у сфері адміністративної юстиції. Адміністративне оскарження незаконних дій (бездіяльності) державних органів (посадових осіб) є важливою гарантією реалізації прав, свобод і законних інтересів громадян у сфері державного управління. Суспільні відносини, які виникають у зв’язку із цим, регулюються нормами адміністративного права.

З-поміж методів адміністративного права використовуються як загальні методи правового регулювання: імперативний і диспозитивний, так і спеціальні, притаманні тільки цій галузі: субординації, координації, реординації, адміністративного договору, реєстрації, стимулювання, інвестицій тощо. З-поміж загальних методів основним залишається імперативний метод, тобто метод владних приписів, коли в об’єкта управління немає вибору варіанта поведінки і він повинен діяти лише так, як йому приписано. Найбільш характерним цей метод є для адміністративно-політичної сфери. Водночас слід зазначити, що імперативний метод поступово «віддає» частину сфери свого впливу методу диспозитивному, який передбачає певну свободу вибору об’єктом управління варіанта своєї поведінки в межах, визначених чинним законодавством.

Вищеназвані методи реалізуються шляхом:

а) використання приписів (прямий обов’язок здійснити певні дії);

б) встановлення заборон (прямий обов’язок не здійснювати певних дій);

в) надання дозволів (право здійснювати певні дії на власний розсуд).

Адміністративне право характеризується своєю системою, яку становлять підгалузі (сукупність окремих правових інститутів) і правові інститути (сукупність норм права, які регулюють відносно однорідні суспільні відносини у сфері державного управління). За загальноприйнятою в теорії права тенденцією, адміністративне право складається із двох частин: Загальної та Особливої.

Загальна частина адміністративного права включає такі підгалузі та правові інститути:

– фізичні суб’єкти адміністративного права; громадяни, іноземці, особи без громадянства, біженці;

– органи виконавчої влади;

– інші колективні суб’єкти адміністративного права;

– державна служба;

– форми і методи державного управління;

– адміністративний примус: заходи адміністративного попередження, заходи адміністративного припинення, адміністративні стягнення;

– адміністративна відповідальність;

– способи забезпечення законності і дисципліни у сфері державного управління: державний контроль, адміністративний нагляд, звернення громадян;

– адміністративні послуги;

– адміністративно-процедурне право.

Особлива частина адміністративного права складається з таких правових інститутів:

– управління в економічній сфері: промисловості, транспорту, зв’язку, митної справи, торгівлі, фінансів, банківської справи, агропромислового комплексу тощо;

– управління в адміністративно-політичній сфері: національної безпеки, оборони, внутрішніх справ, юстиції, закордонних справ, державної служби;

– управління в соціально-культурній сфері: освіти, науки, охорони здоров’я, культури, молодіжної політики, спорту, соціального захисту населення.

Адміністративне право – це сукупність правових норм, які регулюють суспільні відносини, що виникають у сфері державного управління, застосуванням заходів адміністративного примусу та адміністративної відповідальності і функціонування адміністративної юстиції.

19.2. Державне управління і виконавча влада

Основоположною категорією адміністративного права є державне управління. Вивчення цього поняття та сутності слід розпочати із з’ясування зв’язку: управління – соціальне управління – державне управління. Важливо зазначити, що управління – це владний односторонній вплив однієї сторони (суб’єкта управління) на іншу сторону (об’єкт управління) для досягнення певної мети. Виокремлюють такі види управління: а) соціальне (людина – людина, людина – суспільство); б) технічне (людина – техніка); в) біологічне (людина – тваринний світ, людина – рослинний світ тощо).

Різновидом управління є соціальне управління – цілеспрямований, організуючий та регулюючий вплив на спільну діяльність людей для досягнення певної мети. Воно є складним багатоаспектним явищем, яке характеризується своїми особливостями, що дає можливість виокремити такі види:

а) державне управління – суб’єктами управління є держава, її органи;

б) муніципальне управління – суб’єктами управління є органи місцевого самоврядування;

в) громадське управління – суб’єктами управління є органи громадських організацій;

г) корпоративне управління – суб’єктами управління є органи господарських товариств та об’єднань підприємств.

Державне управління характеризується такими особливостями:

а) має підзаконний характер, оскільки спрямовано на забезпечення виконання приписів законів;

б) має організуючий характер, тому що здійснюється шляхом об’єднання, узгодження, координації тощо;

в) є систематичною, неперервною діяльністю відповідних державних органів – органів державного управління;

г) має універсальний характер у часі та просторі, тобто здійснюється завжди і будь-де, де функціонують колективи людей;

д) забезпечується примусовою силою держави у вигляді адміністративного примусу та адміністративної відповідальності.

Суб’єктами державного управління, тобто особами, які мають право його здійснювати, є: а) органи виконавчої влади (їх посадові особи); б) органи місцевого самоврядування у випадках, передбачених чинним законодавством (здійснення делегованих повноважень); в) адміністрації державних підприємств, установ та організацій.

Найчастіше суб’єктами державного управління є органи виконавчої влади всіх рівнів.

Відповідно до Законів України: від 7 жовтня 2010 р. «Про Кабінет Міністрів України», від 17 березня 2011 р. «Про центральні органи виконавчої влади» та Указу Президента України від 9 грудня 2010 р. «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», систему органів виконавчої влади становлять:

– вищий рівень: Кабінет Міністрів України;

– центральний рівень: центральні органи виконавчої влади:

а) міністерства (центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній або кількох визначених Президентом України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України): Міністерство аграрної політики та продовольства України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство доходів і зборів України, Міністерство екології та природних ресурсів України, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, Міністерство закордонних справ України, Міністерство інфраструктури України, Міністерство культури України, Міністерство оборони України, Міністерство освіти і науки України, Міністерство охорони здоров’я України, Міністерство промислової політики України, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Міністерство соціальної політики України, Міністерство фінансів України, Міністерство юстиції України;

б) служби (ЦОВВ, більшість функцій якого становлять функції з надання адміністративних послуг фізичним та юридичним особам): Державна авіаційна служба України, Державна архівна служба України, Державна ветеринарна та фітосанітарна служба України, Державна виконавча служба України, Державна казначейська служба України, Державна міграційна служба України, Державна пенітенціарна служба України, Державна пробірна служба України, Державна реєстраційна служба України, Державна санітарно-епідеміологічна служба України, Державна служба геології та надр України, Державна служба гірничого нагляду та промислової безпеки України та ін.;

в) агентства (ЦОВВ, більшість функцій якого становлять функції з управління об’єктами державної власності, що належать до сфери його управління): Державне агентство автомобільних доріг України, Державне агентство водних ресурсів України, Державне агентство екологічних інвестицій України, Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України, Державне агентство з інвестицій та управління національними проектами України, Державне агентство з питань науки, інновацій та інформатизації України, Державне агентство земельних ресурсів України, Державне агентство лісових ресурсів України та ін.;

г) інспекції (ЦОВВ, більшість функцій якого становлять контрольно-наглядові функції за дотриманням актів законодавства державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, юридичними та фізичними особами): Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Державна екологічна інспекція України, Державна інспекція навчальних закладів України, Державна інспекція сільського господарства України, Державна інспекція України з безпеки на морському та річковому транспорті, Державна інспекція України з безпеки на наземному транспорті та ін.;

д) центральні органи виконавчої влади із спеціальним статусом (ЦОВВ, основні засади порядку створення, функціонування і ліквідації яких визначаються, насамперед, Конституцією і законами України): Антимонопольний комітет України, Державний комітет телебачення і радіомовлення України, Фонд державного майна, Адміністрація Державної служби спеціального зв’язку та захисту інформації України, Національне агентство України з питань державної служби;

е) місцевий рівень: обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

19.3. Державна служба: поняття, види та принципи

Важливим елементом державного управління є державна служба, на яку покладаються такі основні завдання, як: охорона конституційного ладу України, створення умов для розвитку громадянського суспільства, виробництва, захист прав, свобод і законних інтересів громадян; забезпечення ефективної роботи державних органів у відповідності до їхньої компетенції; удосконалення умов державної служби і професійної діяльності державних службовців; створення і забезпечення належного функціонування системи підготовки й підвищення кваліфікації державних службовців; забезпечення принципу гласності в діяльності державних службовців і державних органів, дотримання законності, викорінення бюрократизму, корупції та інших негативних явищ у системі державної служби.

Організація і функціонування державної служби регламентуються Конституцією України, Законом України від 16 грудня 1993 р. «Про державну службу»[11] та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 1 Закону «Про державну службу», державна служба – це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Таким чином, державна служба характеризується такими особливостями:

1) вона є професійною діяльністю (тобто професією, якою можна займатися за умови наявності певної освіти і професійної підготовки);

2) ця діяльність здійснюється на державних посадах у державних органах (міністерствах, інспекціях, агентствах тощо) та їх апаратах (Апарат Верховної Ради України, Секретаріат Кабінету Міністрів України, апаратах судів тощо);

3) цю діяльність спрямовано на забезпечення виконання завдань і функцій держави;

4) ця діяльність оплачується за рахунок державного бюджету.

Державна служба за своїм змістом є різноманітною й багатогранною, що дає змогу класифікувати її на види:

1) залежно від розподілу державної влади на гілки:

а) державна служба в органах законодавчої влади;

б) державна служба в органах виконавчої влади;

в) державна служба в органах судової влади;

2) залежно від специфіки проходження державної служби:

а) цивільна державна служба (регламентується Законом «Про державну службу»), яка здійснюється в центральних (міністерствах, агентствах, інспекціях, службах) і місцевих (місцевих державних адміністраціях) органах виконавчої влади;

б) спеціалізована державна служба (регламентується спеціальними законами: від 20 грудня 1990 р. «Про міліцію», від 5 листопада 1991 р. «Про прокуратуру», від 20 вересня 2001 р. «Про дипломатичну службу» тощо), яку становлять: служба в органах прокуратури, органах внутрішніх справ, податкових органах, митних органах, дипломатична служба;

в) мілітаризована державна служба (регламентується спеціальними законами: від 23 травня 1992 р. «Про військовий обов’язок і військову службу», від 25 березня 1992 р. «Про Службу безпеки України», від 3 квітня 2003 р. «Про Державну прикордонну службу України»), яку становлять: служба у Прикордонних військах України; служба у Внутрішніх військах МВС України; служба в СБУ; служба в Державній службі охорони України; служба атестованих працівників військ центрального органу виконавчої влади з питань надзвичайних ситуацій; служба у військах Цивільної оборони України тощо.

Державна служба характеризується своїми принципами, тобто ідеями, настановами, які виражають об’єктивні закономірності та визначають науково обґрунтовані напрями реалізації компетенції, завдань і функцій державної служби, повноваження державних службовців. Основоположні принципи державної служби закріплені в Конституції України (статті 3, 17, 19 – відповідальність органів виконавчої влади (посадових осіб) за доручену справу перед людьми й державою, ст. 6 – поділ влади на законодавчу, виконавчу й судову, ст. 8 – верховенство права, ст. 17 – соціальний захист службовців, ст. 24 – рівність прав громадян перед законом, ст. 37 – політична нейтральність). Відповідно до ст. 3 Закону «Про державну службу», державна служба ґрунтується на таких основних принципах:

а) служіння народу України;

б) демократизму і законності;

в) гуманізму і соціальної справедливості;

г) пріоритету прав людини і громадянина;

д) професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі;

е) персональної відповідальності за виконання службових обов’язків і дисципліни;

є) дотримання прав та законних інтересів органів місцевого і регіонального самоврядування;

ж) дотримання прав підприємств, установ і організацій, об’єднань громадян.

У теорії адміністративного права принципи державної служби поділяють на два види: конституційні та організаційно-функціональні. До конституційних (загальних) принципів належать: служіння народу України; демократизм і законність; рівність доступу до державної служби; пріоритет прав людини і громадянина, політична і релігійна нейтральність, гласність і прозорість тощо. Організаційно-функціональні принципи державної служби відображають, насамперед, її особливості як комплексного публічно-правового утворення, єдиної соціально-правової системи, які випливають із завдань і функцій державної служби. До цього виду принципів можна віднести: професіоналізм і компетентність; ініціативність; чесність і відданість справі; персональну відповідальність за виконання службових обов’язків і дисципліни; дотримання прав підприємств, установ і організацій, об’єднань громадян тощо.

19.4. Поняття адміністративної відповідальності

Адміністративна відповідальність є видом юридичної відповідальності, а значить, їй, як і кримінальній, цивільній і дисциплінарній відповідальності, притаманні певні загальні ознаки. Адміністративна відповідальність:

а) є видом державного примусу;

б) наступає на підставі правових норм;

в) настає за порушення правових норм;

г) конкретизується юрисдикційними актами компетентних державних органів або посадових осіб.

Водночас адміністративна відповідальність має свої власні ознаки, які дають можливість відрізнити її від інших видів юридичної відповідальності, зокрема:

а) нормативною підставою її настання є: Кодекс України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) як основний законодавчий акт щодо адміністративної відповідальності, інші кодекси: Митний, Повітряний, Земельний, а також окремі Закони України: від 14 жовтня 1994 р. «Про відповідальність підприємств, установ і організацій за правопорушення у сфері містобудування», від 7 червня 1996 р. «Про захист від недобросовісної конкуренції», від 30 жовтня 1996 р. «Про державне регулювання ринку цінних паперів», від 15 листопада 2001 р. «Про ветеринарну медицину», від 23 лютого 2006 р. «Про цінні папери та фондовий ринок» тощо. Цією рисою адміністративна відповідальність відрізняється від кримінальної, нормативною підставою якої є лише Кримінальний кодекс України. Фактичною підставою адміністративної відповідальності є адміністративне правопорушення, поняття, ознаки та склад якого закріплені в КУпАП;

б) застосовується державними органами та їх посадовими особами до непідлеглих їм по службі порушників (працівник ДАІ – водій транспортного засобу), на відміну від дисциплінарної;

в) її суб’єктами можуть бути як індивідуальні (фізичні) особи: громадяни України, іноземці, особи без громадянства, біженці, так і колективні (юридичні) особи: підприємства, установи, організації, філії, представництва, громадські організації, політичні партії;

г) правом на застосування адміністративної відповідальності наділене досить широке коло державних органів та посадових осіб, які передбачені у статтях 218 – 244/7 КУпАП України;

д) притягнення до адміністративної відповідальності не тягне за собою судимості та, як правило, звільнення з роботи. Стосовно останнього необхідно зазначити, що застосування такого стягнення, як позбавлення на три роки права управляти транспортним засобом, може бути підставою для звільнення з роботи в тому разі, коли дану особу неможливо перевести на іншу роботу;

е) характеризується особливим порядком її застосування, якому притаманні простота, оперативність та економічність, на відміну від кримінального процесуального порядку.

В адміністративній науці виокремлюють три підстави адміністративної відповідальності: нормативну, фактичну і процесуальну. Нормативна підстава – це система норм, що закріпляють: склади адміністративних правопорушень; систему адміністративних стягнень; коло суб’єктів, наділених правом застосовувати адміністративні стягнення та процедуру притягнення до адміністративної відповідальності. Основним нормативним актом щодо адміністративної відповідальності є КУпАП України. Фактичною підставою адміністративної відповідальності є адміністративне правопорушення (більш детально див. 19.7 цієї глави). Процесуальною підставою адміністративної відповідальності є акт компетентного органу (посадової особи) про накладення конкретного адміністративного стягнення за конкретне адміністративне правопорушення на конкретного правопорушника. Слід мати на увазі, що для настання адміністративної відповідальності необхідно, щоб усі три підстави були в наявності і саме в такій послідовності.

Чинне адміністративне законодавство передбачає не тільки підстави настання адміністративної відповідальності, але й обставини, які її виключають. Згідно зі ст. 17 КУпАП України, такими обставинами є стан неосудності, необхідна оборона та крайня необхідність.

Слід зазначити, що чинне адміністративне законодавство не закріплює визначення поняття неосудності, а лише у ст. 20 КУпАП України розкриває його сутність: «Не підлягає адміністративній відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану».

Однією з обставин, яка виключає настання адміністративної відповідальності, є необхідна оборона, під якою слід розуміти дію, хоч і передбачену КУпАП України чи іншими нормативними актами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, яка здійснюється при захисті державного або громадського порядку, власності, прав і свобод громадян, установленого порядку управління від протиправного посягання шляхом завдання посягаючому шкоди, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Крайня необхідність являє собою дію, яка хоч і передбачена КУпАП України чи іншими нормативними актами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунутою іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. При цьому слід мати на увазі, що, на відміну від необхідної оборони, крайня необхідність спрямована проти третіх осіб, проти тварин, проти стихійних явищ.

19.5. Адміністративне правопорушення, його склад

Як уже зазначалося в попередньому підрозділі підручника, фактичною підставою адміністративної відповідальності є адміністративне правопорушення. Визначення поняття «адміністративне правопорушення» надається у ст. 9 КУпАП України, відповідно до якого це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Таким чином, адміністративне правопорушення характеризується такими ознаками, як: протиправність, винність, карність. На відміну від поняття «злочин», законодавець не передбачив для адміністративного правопорушення такої ознаки, як суспільна небезпека, яку в теорії адміністративного права заміняють поняттям «суспільна шкідливість». Таким чином, ознака «суспільна шкідливість» підкреслює те, що адміністративним правопорушенням певним суспільним відносинам, які охороняються нормами адміністративного права, завдано шкоди.

Окрім ознак, адміністративне правопорушення характеризується й своїм складом, який становлять чотири взаємопов’язані елементи: об’єкт і об’єктивна сторона, суб’єкт і суб’єктивна сторона. Слід мати на увазі, що відсутність хоча б одного елементу свідчить про відсутність самого адміністративного правопорушення.

Об’єктом завжди є суспільні відносини, які регулюються нормами різних галузей права й охороняються нормами адміністративного права. Він буває загальним, родовим і безпосереднім. Загальний об’єкт являє собою всі суспільні відносини, які охороняються адміністративним правом: суспільний порядок і суспільна безпека, власність, права та свободи громадян, установлений порядок управління. Родовий об’єкт – це відносно відокремлена група однорідних суспільних відносин: власність, митні правила, громадський порядок тощо. Безпосередній об’єкт являє собою конкретне суспільне відношення, на яке здійснюється посягання: здоров’я, паспортний режим, порядок управління транспортним засобом тощо.

Об’єктивна сторона правопорушення характеризує його зовнішню сторону і включає: протиправне діяння (дія чи бездіяльність), протиправний результат, причинний зв’язок між діянням та наслідками – для правопорушень з матеріальним складом; протиправне діяння (дія чи бездіяльність) – для правопорушень з формальним складом. При цьому слід мати на увазі, що більшість адміністративних правопорушень характеризуються «формальним» складом, тобто для об’єктивної сторони є необхідним тільки протиправне діяння. Окрім вищенаведеного об’єктивна сторона включає місце, час, спосіб, знаряддя адміністративного правопорушення, повторність, неоднократність тощо.

Суб’єктом адміністративного правопорушення є особа, яка його вчинила. На відміну від злочину, суб’єктом може бути як індивідуальна особа, так і юридична особа (колективний суб’єкт). Виокремлюють три види суб’єкта: загальний, спеціальний та особливий.

Загальним суб’єктом є осудна особа, яка досягла 16-річного віку. Стосовно віку, після досягнення якого настає адміністративна відповідальність, необхідно зазначити, що, відповідно до ст. 12 КУпАП України, адміністративна відповідальність наступає з 16 років. При цьому адміністративна відповідальність осіб від 16 до 18 років відрізняється від адміністративної відповідальності повнолітніх порушників, зокрема до перших застосовуються заходи впливу, передбачені ст. 24-1 КУпАП України (зобов’язання публічно або в іншій формі попросити вибачення в потерпілого; застереження; догана або сувора догана; передача неповнолітнього під нагляд батькам або особам, які їх замінюють, чи під нагляд педагогічному або трудовому колективу за їх згодою, а також окремим громадянам на їх прохання). Відмінність полягає також і в процедурі накладення таких стягнень, оскільки справи про правопорушення, що вчинені неповнолітніми, розглядаються судами. Одночасно слід звернути увагу на те, що у випадках вчинення таких правопорушень, як: незаконні вироблення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання наркотичних засобів або психотропних речовин без мети збуту в невеликих розмірах; дрібне розкрадання державного або колективного майна; порушення правил дорожнього руху та експлуатації транспортних засобів; дрібне хуліганство; стрільба з вогнепальної зброї в населених пунктах і в не відведених для цього місцях або з порушенням установленого порядку; керування транспортними засобами у стані сп’яніння та деякі інші порушення, що посягають на установлений порядок управління, неповнолітні несуть відповідальність на загальних підставах.

Другою загальною ознакою суб’єкта адміністративного правопорушення є те, що він повинен бути осудною особою. Адміністративне законодавство не передбачає визначення поняття осудності. В теорії адміністративного права вважається, що осудність – це норма, заснована на чіткому науковому розумінні законодавцем закономірностей соціально-психологічного розвитку людини, згідно з яким він проходить певні і досить визначені етапи та стадії. Осудність відображає типові риси цього розвитку, щось загальне в осіб різних вікових груп. Вважається, що людина з нормальною психікою під час вчинення адміністративного правопорушення завжди є осудною. Водночас ст. 5 КУпАП України закріплює, що неосудною є особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності не могла усвідомлювати своїх дій (рівень інтелектуального розвитку) або керувати ними (рівень вольового розвитку) внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану. Неосудною особа визнається в судовому порядку.

Спеціальний суб’єкт характеризується, окрім зазначених вище ознак, ще певними додатковими властивостями. До них можна віднести посадових осіб, водіїв, державних службовців та ін. Особливим суб’єктом є та особа, яка притягується до адміністративної відповідальності в особливому порядку (згідно з дисциплінарними статутами): військовослужбовець, працівник міліції, працівник цивільної авіації та ін.

Стосовно адміністративної відповідальності колективних суб’єктів необхідно мати на увазі, що вона передбачається не в статтях КУпАП, а лише окремими законами, зокрема: від 7 червня 1996 р. «Про захист від недобросовісної конкуренції», від 23 лютого 2006 р. «Про цінні папери та фондовий ринок», від 30 жовтня 1996 р. «Про державне регулювання ринку цінних паперів», від 14.10.1994 р. «Про відповідальність підприємств, їх об’єднань, установ і організацій за правопорушення у сфері містобудування», від 15 листопада 2001 р. «Про ветеринарну медицину» тощо. У проекті нового КУпАП України передбачаються конкретні склади правопорушень, суб’єктами яких можуть бути колективні суб’єкти, перелік стягнень, що накладатимуться на них.

Суб’єктивна сторона адміністративного правопорушення – це вина, тобто психічне ставлення особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, до свого діяння і до шкідливих наслідків, які наступили внаслідок цього діяння. Вина є необхідною умовою відповідальності. Якщо в діях особи вину не встановлено, а шкідливі наслідки стали результатом випадкових обставин – немає суб’єктивної сторони, немає адміністративного правопорушення, немає адміністративної відповідальності.

Виокремлюють дві форми вини: умисел (прямий і непрямий) та необережність (протиправна самовпевненість і протиправна необачність). При цьому адміністративне законодавство, передбачаючи дані форми та розкриваючи їх сутність, не надає визначення понять умислу та необережності. Відповідно до ст. 10 КУпАП України, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх, або свідомо допускала настання цих наслідків. У теорії адміністративного права, залежно від інтелектуального та вольового моментів вини, умисел поділяють на прямий та непрямий.

Прямий умисел – це така форма вини, коли особа усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх настання. Прямий умисел являє собою єдність інтелектуального та вольового моментів. Умисел вважається непрямим, коли особа, що його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своїх діянь, передбачала його шкідливі наслідки та свідомо допускала їх настання. Обидва види умислу – прямий та непрямий більше схожі між собою, ніж розрізняються. Розмежування цих форм можна провести за критерієм вольового моменту, вольового ставлення до настання наслідків. У прямому умислі ставлення особи до них проявляється у формі бажання, а при непрямому – у формі усвідомленого допускання їх настання.

Стаття 11 КУпАП України визначає, що адміністративне правопорушення вважається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала їх настання, хоча повинна була і могла їх передбачити.

Необережність є самостійною формою вини, передбаченою адміністративним законодавством. Поряд із умислом необережність розглядається як менш небезпечна форма вини. Виокремлюють два види необережності: протиправна самовпевненість та протиправна необачність. Протиправна самовпевненість являє собою такий вид необережної вини, при якому особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, передбачала настання шкідливих наслідків діяння, але легковажно, самовпевнено розраховувала на їх ненастання. Протиправна самовпевненість – це легковажна рішучість здійснити винне діяння, незважаючи на те, що воно для винного завідомо загрожує небезпечними для держави або інтересів, що охороняються, наслідками при необґрунтованій за обставинами справи надії на запобігання цим наслідкам.

Протиправна необачність – це вид необережної вини, при якому особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, не передбачала настання шкідливих наслідків свого діяння, хоча повинна була та могла їх передбачати. Суть цього виду вини полягає в тому, що особа, яка має реальну можливість передбачати шкідливі наслідки своїх діянь, не перетворює можливість запобігти їм в реальну дійсність, не напружує свої інтелектуальні або фізичні потенціали для вчинення вольових дій, які були б спрямовані на таке запобігання. Слід мати на увазі, що, на відміну від усіх наведених вище видів вини при вчиненні правопорушення з необачності, особа не передбачає шкідливих наслідків свого діяння. Таке непередбачення наслідків свого діяння свідчить про зневажання особою вимог законодавства, своїх посадових обов’язків, інтересів суспільства. Характерною рисою цієї форми вини є як негативне ставлення правопорушника до суспільно шкідливих наслідків, так і відсутність передбачення їх настання.

19.6. Види адміністративних стягнень

Згідно зі ст. 23 КУпАП України, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою: а) виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, у дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття; б) запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами. Із наведеного можна зробити висновок, що основними функціями адміністративного стягнення є: а) виховна; б) запобіжна (превентивна); в) каральна.

Адміністративні стягнення слід класифікувати на види:

а) основні (попередження; штраф; оплатне вилучення предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об’єктом адміністративного правопорушення; конфіскація предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об’єктом адміністративного правопорушення; грошей, одержаних внаслідок вчинення адміністративного правопорушення; позбавлення спеціального права, наданого даному громадянинові (права керування транспортними засобами, права полювання); виправні роботи; адміністративний арешт);

б) додаткові (оплатне вилучення предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об’єктом адміністративного правопорушення; конфіскація предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об’єктом адміністративного правопорушення; грошей, одержаних внаслідок вчинення адміністративного правопорушення). При цьому слід зазначити, що немає таких адміністративних стягнень, які визнавалися б тільки додатковими;

в) морального характеру (попередження);

г) матеріального характеру (штраф, оплатне вилучення, конфіскація);

д) морального і матеріального характеру (виправні роботи, адміністративний арешт).

Адміністративні стягнення тісно пов’язані між собою і становлять певну логічну систему, яку закріплено у ст. 24 КУпАП України. Слід зазначити, що заходи адміністративного стягнення розміщуються у цьому переліку в певному порядку: від менш суворого до більш суворого. Цей перелік, на відміну від інших заходів адміністративного примусу, є вичерпним і включає:

1) попередження;

2) штраф;

3) оплатне вилучення предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об’єктом адміністративного правопорушення;

4) конфіскація предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об’єктом адміністративного правопорушення; грошей, одержаних внаслідок вчинення адміністративного правопорушення;

5) позбавлення спеціального права, наданого даному громадянинові (права керування транспортними засобами, права полювання);

6) виправні роботи;

7) адміністративний арешт. Окрім названих, передбачено адміністративне видворення за межі України іноземних громадян та осіб без громадянства за вчинення адміністративних правопорушень, які грубо порушують правопорядок.

Попередження застосовується як самостійне адміністративне стягнення, яке тягне за собою такі ж наслідки, як і інші стягнення. Воно є найменш суворим заходом стягнення і застосовується у разі вчинення незначних адміністративних порушень щодо осіб, які вперше їх скоїли, тощо (ст. 98 «Марнотратне витрачання паливно-енергетичних ресурсів», ст. 99 «Порушення Правил охорони електричних мереж», ст. 110 «Порушення Правил користування засобами залізничного транспорту» та ін.). Попередження, як правило, виноситься в письмовій формі шляхом прийняття постанови компетентним органом чи посадовою особою. У випадках, передбачених ст. 116 «Порушення правил по охороні порядку і безпеки руху на річковому транспорті і маломірних судах», ст. 116-2 «Порушення правил, що забезпечують безпеку експлуатації суден на внутрішніх водних шляхах», ст. 117 «Порушення правил користування річковими і маломірними суднами» КУпАП України, попередження оформляється у спосіб, установлений відповідно Міністерством внутрішніх справ України або Міністерством транспорту України. Попередження – це завжди основне стягнення морального характеру.

Штраф – це адміністративне стягнення матеріального (грошового) характеру. Воно є одним із найбільш поширених стягнень. Як правило, розмір штрафу встановлюється, виходячи із кратності неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Окрім цього, розмір штрафу може бути й іншим: ст. 135 «Безквитковий проїзд» (п’ятикратний розмір проїзду на суднах водного транспорту; десятикратний розмір від вартості проїзду у поїздах приміського, місцевого сполучення; двадцятикратний розмір від вартості проїзду в міському транспорті).

Оплатне вилучення предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об’єктом адміністративного правопорушення (ст. 28 КУпАП України), як адміністративне стягнення, полягає в тому, що:

а) у правопорушника примусово вилучається певне знаряддя;

б) вилучене знаряддя підлягає реалізації;

в) колишньому власнику передається виручена сума після відрахування витрат з реалізації знаряддя.

Оскільки порядок застосування цього стягнення є складним, воно застосовується досить рідко. В адміністративній науці висловлюється думка з приводу доцільності існування такого заходу стягнення. Оплатне вилучення може застосовуватися як основне стягнення, так і як додаткове.

Конфіскація предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об’єктом адміністративного правопорушення (ст. 29 КУпАП України), згідно з Конституцією України, може застосовуватися тільки за рішенням суду. Адміністративно-правову конфіскацію необхідно відрізняти від кримінальної. У першому випадку конфіскації підлягає тільки знаряддя, за допомогою якого вчинено адміністративне правопорушення або щодо якого його вчинено. Кримінально-правова конфіскація застосовується щодо всього майна злочинця.

При здійсненні конфіскації знаряддя переходить із приватної власності у власність держави, а це означає, що вона може застосовуватися тільки щодо власника цього знаряддя, якщо інше не передбачено чинним законодавством. На відміну від оплатного вилучення, конфіскація – це примусове безоплатне вилучення предмета у його власника. Вона застосовується як основне адміністративне стягнення, так і як додаткове (ст. 85 «Порушення правил використання об’єктів тваринного світу», ст. 85-1 «Виготовлення та збут заборонених знарядь добування об’єктів тваринного або рослинного світу» тощо).

Позбавлення спеціального права, наданого даному громадянинові (ст. 30 КУпАП України). Це адміністративне стягнення застосовується тільки як основне стягнення. Слід мати на увазі, що йдеться не про основні права людини, закріплені в Конституції України та інших законодавчих актах, а тільки про спеціальні права, які надаються їй компетентними органами на основі індивідуального адміністративного акта і яких вона може бути позбавлена в разі порушення установлених правил. Таким чином, у цьому разі такими спеціальними правами є право керування транспортним засобом, право полювання. Позбавлення спеціального права завжди має тимчасовий характер, строком до трьох років, і застосовується в разі грубого або систематичного порушення порядку користування цим правом.

Слід зазначити, що чинне адміністративне законодавство передбачає випадки, коли це стягнення не застосовується, зокрема, позбавлення права керування транспортним засобом не може застосовуватися до осіб, які користуються цими засобами у зв’язку з інвалідністю, за винятком випадків керування у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп’яніння; у разі невиконання вимог працівника міліції про зупинку транспортного засобу; залишення місця дорожньо-транспортної пригоди, учасниками якої вони є; ухилення від огляду на наявність алкогольного, наркотичного чи іншого сп’яніння. Позбавлення права полювання не може застосовуватися до осіб, для яких полювання є основним джерелом існування.

Виправні роботи застосовуються на строк до двох місяців з відбуванням їх за місцем постійної роботи особи, яка вчинила адміністративне правопорушення. Таким чином, це стягнення не може застосовуватися до осіб, які не мають постійної роботи або працюють за сумісництвом. Саме тому останнім часом більшість учених вважають за необхідне замінити виправні роботи громадськими роботами, які вже передбачені у проекті нового КУпАП України. Це адміністративне стягнення призначається тільки суддею. Із заробітку правопорушника здійснюється відрахування до 20 % у доход держави. Виправні роботи – це основне адміністративне стягнення матеріального характеру.

Адміністративний арешт є найбільш суворою мірою адміністративного покарання, яка застосовується тільки у виняткових випадках. Слід зазначити, що адміністративний арешт передбачається санкцією статті як альтернативне стягнення поряд із виправними роботами або штрафом. Це дає можливість компетентному органу або посадовій особі об’єктивно розглянути всі матеріали справи і призначити дане стягнення тільки в тому разі, коли застосування інших стягнень буде недостатнім.

Адміністративний арешт – це тимчасове позбавлення волі строком до 15 діб, яке призначається тільки суддею. Він не може застосовуватися до вагітних жінок, жінок, що мають дітей віком до 12 років, до осіб, які не досягли 18 років, до інвалідів І і ІІ груп. Застосування адміністративного арешту не тягне за собою судимості і не є підставою для звільнення з роботи.

Адміністративний арешт може призначатися у випадках вчинення таких адміністративних правопорушень, як дрібне хуліганство (ст. 173 КУпАП України), злісна непокора законному розпорядженню або вимозі працівника міліції, члена громадського формування з охорони громадського порядку та державного кордону, військовослужбовця (ст. 185 КУпАП України), порушення порядку організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій (ст. 185-1 КУпАП України) тощо.

Видворенння за межі України, як адміністративне стягнення, застосовується тільки до іноземців та осіб без громадянства в разі вчинення ними адміністративних правопорушень, які грубо порушують правопорядок. Це стягнення не може застосовуватися до громадян України.

Поряд з адміністративними стягненнями чинний КУпАП передбачає у ст. 24-1 заходи впливу, які застосовуються до неповнолітніх, у віці від 16 до 18 років, що вчинили адміністративне правопорушення, зокрема:

а) зобов’язання публічно або в іншій формі попросити вибачення у потерпілого;

б) попередження;

в) догана або сувора догана;

г) передача неповнолітнього під нагляд батькам або особам, які їх замінюють, чи під нагляд педагогічному або трудовому колективу за їх згодою, а також окремим громадянам на їх прохання.

19.7. Загальні правила і строки накладення адміністративних стягнень за адміністративні правопорушення

Порядок накладення адміністративних стягнень передбачено у главі 4 КУпАП. Основними принципами застосування адміністративних стягнень є: законність, індивідуалізація адміністративної відповідальності з урахуванням характеру правопорушення та особи правопорушника.

Законність знаходить свій вияв, передусім, у тому, що юрисдикційний орган чи посадова особа, яка розглядає справу, може застосувати до правопорушника тільки те стягнення, яке передбачене нормою права, тільки в тих межах, які закріплені санкцією конкретної правової норми. Чинне адміністративне законодавство передбачає ряд гарантій дотримання принципу законності, зокрема:

а) ст. 24 КУпАП передбачає вичерпний перелік адміністративних стягнень, за межі якого компетентний орган чи посадова особа виходити не може;

б) за кожне адміністративне правопорушення може бути накладено тільки одне основне чи основне і додаткове адміністративне стягнення, передбачене санкцією відповідної правової норми. При цьому до правопорушника, одночасно, можуть застосовуватися заходи дисциплінарної або цивільно-правової відповідальності;

в) компетентний орган або посадова особа не може виходити за межі передбаченого правовою нормою розміру адміністративного стягнення як у бік зменшення, так і в бік його збільшення.

Індивідуалізація адміністративної відповідальності виражається в тому, що, відповідно до ст. 33 КУпАП України, при накладенні адміністративного стягнення враховується особа правопорушника, ступінь її вини, майновий стан, обставини, що пом’якшують або обтяжують відповідальність. Особлива роль відводиться обставинам, які пом’якшують або обтяжують відповідальність, передбаченим, відповідно, статтями 34 і 35 КУпАП України.

Обставинами, що пом’якшують відповідальність, є: щире розкаяння винного; відвернення вини шкідливих наслідків правопорушення, добровільне відшкодування збитків або усунення завдання шкоди; вчинення правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання або при збігу тяжких особистих чи сімейних обставин; вчинення правопорушення неповнолітнім; вчинення правопорушення вагітною жінкою або жінкою, яка має дитину віком до одного року. Слід мати на увазі, що цей перелік не є вичерпним і законами України можуть бути передбачені й інші пом’якшуючі обставини. Одночасно орган чи посадова особа пом’якшуючими обставинами можуть визнати й обставини, які не передбачені законом.

Обставинами, що обтяжують відповідальність, є: продовження протиправної поведінки, незважаючи на вимогу уповноважених на те осіб припинити її; повторне протягом року вчинення однорідного правопорушення, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, вчинення правопорушення особою, яка раніше вчинила злочин; втягнення неповнолітнього у правопорушення; вчинення правопорушення групою осіб; вчинення правопорушення в умовах стихійного лиха або за інших надзвичайних обставин; вчинення правопорушення у стані сп’яніння. На відміну від вищенаведених обставин, перелік цих обставин є вичерпним і орган чи посадова особа не мають права визнавати як такі інші, не передбачені даною статтею обставини.

Важливе значення мають строки накладення адміністративного стягнення. За загальним правилом, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніше як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при тривалому правопорушенні – через два місяці з дня його виявлення.

Якщо по факту правопорушення було порушено кримінальну справу, яку згодом було закрито, але в діях правопорушника виявлено ознаки адміністративного правопорушення, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніше як через один місяць із дня прийняття рішення про відмову в порушенні кримінальної справи або про її закриття.

У разі вчинення особою двох або більше адміністративних правопорушень, адміністративні стягнення накладаються за кожне правопорушення окремо. Якщо справи про вчинення особою кількох правопорушень розглядаються одним і тим самим органом чи посадовою особою, стягнення накладаються в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення із числа вчинених. Одночасно до основного стягнення може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке із вчинених правопорушень.

Якщо особа вчиненням адміністративного правопорушення завдала майнової шкоди громадянинові, підприємству, установі або організації, то компетентний орган чи посадова особа, які розглядають справу про накладення адміністративного стягнення, мають право одночасно вирішити питаня про відшкодування винним майнової шкоди. Однак це є можливим лише за умови, що сума завданої майнової шкоди не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Якщо цю справу розглядає суддя, то розмір шкоди не має значення. У разі заподіяння майнової шкоди в розмірі одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян неповнолітнім, який досяг 16 років і має самостійний заробіток, суддя має право покласти на нього відшкодування цієї шкоди або зобов’язати своєю працею усунути її.

Накладення адміністративного стягнення не тягне за собою судимості, однак винна особа вважається такою, що має стягнення протягом року з дня закінчення виконання стягнення. Після закінчення року особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Що вивчає предмет адміністративного права?

2. Назвіть методи адміністративного права.

3. Охарактеризуйте поняття «адміністративне право».

4. Що становить собою система адміністративного права?

5. Назвіть інститути адміністративного права.

6. Визначте поняття «державне управління».

7. Якими особливостями характеризується поняття «державне управління»?

8. Хто є суб’єктами державного управління?

9. Назвіть центральні органи виконавчої влади.

10. Назвіть місцеві органи виконавчої влади.

11. Що слід розуміти під поняттям та особливостями державної служби?

12. Які є види державної служби?

13. Якими принципами керується державна служба?

14. Що слід розуміти під поняттям «адміністративна відповідальність»?

15. Що є підставами для адміністративної відповідальності?

16. Назвіть особливості адміністративної відповідальності.

17. Які обставини виключають адміністративну відповідальність?

18. Якою є адміністративна відповідальність неповнолітніх?

19. Визначте поняття «адміністративне правопорушення».

20. Назвіть ознаки адміністративного правопорушення.

21. Що є об’єктом адміністративного правопорушення?

22. Назвіть об’єктивну сторону адміністративного правопорушення.

23. Хто є суб’єктом адміністративного правопорушення?

24. Що слід розуміти під суб’єктивною стороною адміністративного правопорушення?

25. Які є види адміністративних стягнень?

26. Які є види заходів впливу, що застосовуються до неповнолітніх?

27. Який порядок накладення адміністративних стягнень?

28. Які строки накладення адміністративних стягнень?

Глава 20

ОСНОВИ МИТНОГО ПРАВА

20.1. Предмет і поняття митного права

В історії існування митної справи України та правового інституту її регулювання є декілька періодів, коли ці важливі атрибути державної діяльності належали Українській державі. По-перше, це період її існування як незалежної держави до приєднання до Російської імперії у 1773 р.; по-друге, це короткі етапи створення спочатку УНР, потім Української соціалістичної республіки, хоча, на жаль, організація цього виду державної діяльності ще значною мірою будувалася на положеннях Митного уставу Російської імперії 1910 р. Утворення 30 грудня 1922 р. СРСР, членом якого стала Україна, позбавило її повноважень у сфері митної діяльності, оскільки вони були сконцентровані у віданні союзних органів влади та управління як найбільш важливі напрямки державної діяльності. Тобто повноваження по регулюванню та здійсненню митної справи в Україні протягом тривалого часу змінювалися залежно від інтересів та прагнень її керівництва або інтересів держав, до складу яких входила Україна, або інтересу держав, що мали вплив на її політику, у тому числі на митну. Тому прийнятий Верховною Радою УРСР 25 червня 1991 р. Закон УРСР «Про митну справу в Україні» є революційним актом, що став підставою для створення в нашій державі, яка ще перебувала у складі СРСР, нового виду її державної діяльності та нової галузі права – митного права. Стаття 1 Закону проголошувала: «Україна як суверенна держава самостійно створює власну митну систему і здійснює митну справу. Митна справа є складовою частиною зовнішньополітичної та зовнішньоекономічної діяльності України». Як стверджувалося у ст. 2 Закону, «територія України становить єдину митну територію, в межах якої Україна має виключну юрисдикцію щодо митної справи. Межі митної території України вважаються митним кордоном України».

24 серпня 1991 р. Верховною Радою України було урочисто прийнято Акт проголошення незалежності України, яким було визначено її новий політико-правовий статус як самостійної суверенної держави. Виходячи з життєвих інтересів українського народу, Верховна Рада почала підготовку фундаментальних законодавчих актів, які мали стати гарантією суверенітету та вільного розвитку країни. Одним із них став перший в історії нашої держави Митний кодекс України, який був прийнятий 12 грудня 1991 р.

Реалізація економічних реформ у країні, лібералізація зовнішньоекономічної діяльності, інтеграція України у світовий економічний простір обумовили можливість вступу нашої держави до Світової митної організації. Це, у свою чергу, спричинило внесення змін у правове регулювання митної справи в Україні з урахуванням якнайшвидшої адаптації нашого митного законодавства до міжнародних норм і стандартів, а також використання міжнародного досвіду організації та функціонування митної системи для подальшого вдосконалення митної служби України.

Найважливішим фактором здійснення цього процесу стало прийняття нового Митного кодексу України 2002 р. (далі – МК України). Не зменшуючи значущості МК України 1991 р., який відіграв ключову роль в організації митної системи, митної справи та визначив на багато років напрямок митної політики України, слід зазначити, що його норми мали подвійний характер: значна частина з них була сформульована, з одного боку, під впливом раніше діючої адміністративно-командної системи, яка визначала зовнішньоекономічну діяльність держав, а з другого – під впливом нових тенденцій розвитку ринкових відносин у нашій країні.

У новий кодекс була закладена принципово нова ідеологія. Це знаходило вияв у тому, що в МК України 2002 р., по-перше, з’явився розділ VII «Підприємницька діяльність з надання послуг з декларування товарів і транспортних засобів та перевезення товарів, що переміщуються через митний кордон України або перебувають під митним контролем», по-друге, різко розширилося коло суб’єктів митної справи, і, головне, коло суб’єктів, які не володіють державно-владними повноваженнями, по-третє, відповідно до вимог міжнародних митних норм, правил і стандартів законодавчим шляхом розширилося коло видів митних режимів, і, нарешті, було встановлено новий підхід до визначення підстав та порядку відповідальності за порушення митних правил.

Вступ України до Світової організації торгівлі, ратифікація нашою державою прийнятих 24 червня 2005 р. Всесвітньою митною організацією Рамкових стандартів по забезпеченню безпеки та спрощенню процедур міжнародної торгівлі, приєднання до багатьох міжнародних митних конвенцій та встановлення двосторонніх (або багатосторонніх міжнародних угод з митних питань), прагнення України приєднатися до ЄС, а також необхідність доведення нашого митного законодавства до рівня міжнародних митних стандартів обумовили необхідність різкого оновлення нашого митного законодавства, у результаті чого 12 березня 2012 р. Верховною Радою України прийнято новий МК України. Кодекс включає норми, які вже були перевірені практикою і відповідають сучасному економіко-соціальному стану нашої держави, а також імплементують багато міжнародних митних норм, що встановлюють партнерські взаємовідносини між митними адміністраціями, суб’єктами зовнішньоекономічної діяльності (далі – ЗЕД) та окремими громадянами. Новий МК України різко підвищив свій статус у колі джерел митного права, оскільки включив до себе значну кількість норм, що містилися в багатьох нормативних (законних та підзаконних) актах. Тому в розділі ХХІ МК України 2012 р. «Прикінцеві та перехідні положення» наведений значний перелік актів, які з дня набрання законної сили Кодексу втрачають чинність. Тому ст. 1 МК України до кола джерел митного законодавства (митного права) відносить Конституцію України, цей Кодекс, інші закони України, що регулюють питання, зазначені у ст. 7 МК України, положення з міжнародних договорів України, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, а також нормативно-правові акти, видані на основі і на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів. Відносини, пов’язані із справлянням митних платежів, регулюються МК України, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування. Якщо міжнародним договором України, згода на обов’язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом та іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору України. Закони України з питань державної митної справи, нормативно-правові акти з питань державної митної справи, видані Кабінетом Міністрів України та центральним органом виконавчої влади, набирають чинності через 45 днів з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самим законом або нормативно-правовим актом, але не раніше дня їх офіційного опублікування.

Поряд із виникненням та розвитком митного законодавства починає формуватися нова галузь українського права – митне право, а також впроваджуватися в навчальний процес вивчення норм цієї галузі. Однак у переліку наукових юридичних спеціальностей, незважаючи на значний інтерес науковців, практичних робітників і взагалі спільноти до проблем митного права митна правова наука відсутня.

Предметом митного права є суспільні відносини, підставою виникнення яких є операції (процедура, формальності) щодо переміщення товарів, транспортних засобів та інших предметів через митний кордон України. Ці відносини виникають у митній справі, тобто застосування норм митного права має обмежену сферу – сферу державної митної справи. Це особливо підкреслює ст. 1 МК України 2012 р., яка має назву «Законодавство України з питань державної митної справи». Тому пояснення специфіки митного права можливе лише при розкритті місця, ролі та змісту цього виду державної діяльності, яка зараз має назву «державна митна справа». МК України 2012 р. значно підвищив її значення, по-перше, надавши їй статус «державної» (що було відсутнє у МК України 1991 р. та 2002 р.), по-друге, визначивши специфічні напрямки та зміст державної політики у сфері цієї державної діяльності (ст. 5 МК України 2012 р.), по-третє, підкресливши, що належне здійснення державної митної справи є необхідною підставою забезпечення національних інтересів України (ст. 6 МК України 2012 р.).

Згідно зі ст. 5 МК України 2012 р., державна політика у сфері державної митної справи – це система цілей, принципів, функцій, напрямів, засобів та механізмів діяльності держави, спрямованих на забезпечення національних митних інтересів та безпеки України, регулювання зовнішньої торгівлі та захист внутрішнього ринку, розвиток національної економіки та її інтеграція до світової економіки, наповнення державного бюджету, які реалізуються через:

1) механізми тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності;

2) участь у митних союзах, зонах вільної торгівлі та міжнародних договорах (конвенціях) з митних питань;

3) встановлення порядку переміщення товарів через митний кордон України та здійснення їх митного контролю;

4) законодавство України з питань державної митної справи.

Стаття 7 МК України 2012 р. визначає державну митну справу як установлені порядок та умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення, застосування механізмів тарифного і нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, справляння митних платежів, ведення митної статистики, обмін митною інформацією, ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі – УКТ ЗЕД), здійснення, відповідно до закону, державного контролю нехарчової продукції при її ввезенні на митну територію України, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил, організація і забезпечення діяльності митних органів та інші заходи, спрямовані на реалізацію державної політики у сфері державної митної справи. Україна власну митну справу здійснює на своїй території, яка практично збігається з її державною територією. До її складу входять територія України, зайнята сушею, територіальне море, внутрішні води і повітряний простір, а також території вільних митних зон, штучні острови, установки і споруди, створені у виключній (морській) економічній зоні України, на які поширюється виключна юрисдикція України.

Однак з точки зору оподаткування митними платежами, а також для цілей застосування норм, які встановлюють порядок застосування митних режимів, території вільних митних зон вважаються такими, що перебувають поза межами митної території України. Крім того, морський митний кордон не збігається з державним митним кордоном України, тому що він, відповідно до Конвенції ООН з морського права 1982 р., може бути встановлений як «прилегла зона на дванадцять морських миль» за державним кордоном України з наданням митним органам юрисдикційних повноважень.

Державна митна справа здійснюється з додержанням прийнятих у міжнародній практиці форм декларування товарів, методів визначення митної вартості товарів, систем класифікації та кодування товарів та системи митної статистики, інших загальновизнаних у світі норм і стандартів.

Засади державної митної справи, зокрема статус митної служби України та основні питання організації її діяльності, митна територія та митний кордон України, процедури митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, митні режими та умови їх застосування, заборони та/або обмеження щодо ввезення в Україну, вивезення з України та переміщення через територію України транзитом окремих видів товарів, умови та порядок справляння митних платежів, митні пільги, визначаються МК України 2012 р. та іншими законами України.

Державна митна справа здійснюється на основі принципів:

1) виключної юрисдикції України на її митній території;

2) виключних повноважень митних органів України щодо здійснення державної митної справи;

3) законності та презумпції невинуватості;

4) єдиного порядку переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України;

5) спрощення законної торгівлі;

6) визнання рівності та правомірності інтересів усіх суб’єктів господарювання незалежно від форми власності;

7) додержання прав та охоронюваних законом інтересів осіб;

8) заохочення доброчесності;

9) гласності та прозорості;

10) відповідальності всіх учасників відносин, що регулюються МК України.

Метод правового регулювання митного права як сукупність прийомів і засобів правового впливу на відносини, що виникають у митній сфері, викликає особливий інтерес. У міру розширення зовнішньоторговельного співробітництва, розвитку митної інфраструктури в митній справі, регулювання певної частини суспільних відносин у сфері митної справи України за допомогою адміністративно-правового методу вже не ефективно. Чимдалі частіше застосовуються характерні для цивільного права договірні основи правового регулювання. Регламентовані таким чином відносини органічно вписуються в предмет митного права і можуть виникнути на різних етапах митного оформлення (тимчасове зберігання, декларування, переміщення під митним контролем тощо), а також у зв’язку з вибором митного режиму, перетинання кордону «червоним» або «зеленим» коридором і т. ін.

Такий метод регулювання поведінки осіб, які переміщують товари через митний кордон, застосований в МК України, називається методом загальних дозволів і є проявом цивільно-правового методу регулювання. На противагу адміністративно-правовому методу, цивільно-правовий закріплює принцип правової рівності фактично нерівних суб’єктів, можливість діяти на власний розсуд, що визначає ще одну рису методу цивільно-правового регулювання. Це – ініціативність сторін при встановленні їх взаємовідносин і зв’язків між ними.

Хоча диспозитивний метод використовується в митному праві скоріше як допоміжний, властивий йому адміністративно-правовий метод як єдиний засіб впливу на суспільні відносини вже не відповідає сучасному стану розвитку митно-правової сфери.

Тому абсолютизувати будь-який із цих двох методів було б великою помилкою, тому що особливістю митного права на сьогоднішній день є саме їхнє поєднання і одночасне, доречне, застосування. У цьому й полягає специфіка певної частини суспільних відносин у сфері митної справи, – ґрунтуючись на принципах диспозитивності, юридичної рівності, вільного волевиявлення їх суб’єктів, вони є об’єктом державного втручання, яке знаходить свій вияв у встановленні певних обмежень в одному або декількох елементах цих відносин.

Отже, метод правового регулювання митного права є специфічним і виражається в логічному і, як показує практика, ефективному переплетенні заборон і дозволів, що, передусім, викликано саме необхідністю такого поєднання при регулюванні митно-правових відносин.

Митне право складається з декількох інститутів – певної групи юридичних норм, які регулюють однорідні суспільні відносини всередині митного права або на їх межі. Найбільш специфічними інститутами митного права є інститут митних режимів, інститут відповідальності за порушення митних правил, а також провадження у справах про такі правопорушення, служба в митних органах, інститути митного контролю та митного оформлення товарів і транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, інститут послуг у галузі державної митної справи та деякі інші специфічні правові інститути.

20.2. Митні органи України

Відповідно до ч. 4 ст. 7 МК України, «безпосереднє керівництво здійсненням державної митної справи покладається на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи». Його призначенням є створення сприятливих умов для розвитку зовнішньоекономічної діяльності, забезпечення безпеки суспільства, захист митних інтересів України.

До прийняття Указу Президента України від 24 грудня 2012 р. № 726/2012 «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» забезпечення формування державної митної справи було покладено на Державну митну службу України (далі – Держмитслужбу України). Внаслідок реорганізації Держмитслужби України та Державної податкової служби України було утворено Міністерство доходів і зборів України (далі – Міндоходів України). Правовий статус новоствореного галузевого міністерства визначено Указом Президента України від 18 березня 2013 р. № 141/2013, яким затверджене Положення про Міністерство доходів і зборів України, відповідно до якого Міндоходів України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації єдиної державної митної політики.

У структурі Міндоходів України створено Департамент митної справи, відповідно до наказу Міндоходів України від 1 лютого 2013 р. № 1 «Про введення в дію тимчасових структури та штатного розпису Міністерства доходів і зборів України».

Однак, незважаючи на вказані зміни, сферою відповідальності центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики в галузі державної митної справи, залишилася реалізація митної політики України (забезпечення митних інтересів та безпеки держави при ввезенні, вивезенні та транзитних переміщеннях її територією товарів і транспортних засобів).

Крім центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики в галузі державної митної справи, до митних органі належать митниці, митні пости як відокремлені структурні підрозділи митниці, спеціалізовані митні органи. Митні органи разом із митними організаціями, а також спеціалізованими навчальними закладами та науково-дослідною установою становлять митну службу України.

Місія митної служби України: забезпечення сприятливих умов для розвитку зовнішньоекономічної діяльності, гарантування безпеки зовнішньої торгівлі та суспільства, захист митних інтересів України.

Обов’язки митної служби:

– надання послуг з митного оформлення;

– контроль за безпечністю та відповідністю при здійсненні митної справи;

– управління митною інфраструктурою.

Функції митної служби:

– економіко-регуляторна;

– фіскальна;

– інформаційно-статистична;

– міжнародно-комунікаційна;

– контрольно-організаційна;

– захисна.

Згідно з наказом Міндоходів України від 1 лютого 2013 р. № 1 «Про введення в дію тимчасових структури та штатного розпису Міністерства доходів і зборів України», Департамент митної справи у своїй структурі включає Управління організації митного контролю та оформлення, Управління митної вартості, класифікації товарів та заходів регулювання зовнішньоекономічної діяльності, Управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями, Управління кадрової роботи, Управління аналізу ризиків та аналітичної роботи. Кожне управління, у свою чергу, поділено на відповідні відділи.

Відповідно до ст. 551 МКУ 2012 р., Митна служба України має емблему та прапор, опис та порядок використання яких встановлюються Президентом України.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, здійснює свої повноваження на всій митній території України.

Особливе місце серед митних органів належить експертним установам, на які покладено обов’язкове проведення митних експертиз, порядок проведення яких закріплений у главі 50 МК України «Митні експертизи», що є частиною Розділу XI «Митний контроль». До реорганізації Держмитслужби України до органів, що здійснювали експертизу в митній справі, було віднесено Центральне митне управління лабораторних досліджень та експертної роботи, в її підпорядкуванні перебували відповідні експертні служби, що створювалися в обласних митницях.

З вищенаведеного наказу не зрозуміло, який саме відділ займатиметься безпосередньо експертною роботою, однак одним із пріоритетних напрямків роботи служби залишається проведення експертних досліджень товарів, які переміщуються через митний кордон. Експертиза має на меті встановлення хімічних та фізичних параметрів товару, які значною мірою допомагають правильно класифікувати товар згідно з УКТ ЗЕД.

20.3. Митний контроль

Митний контроль є одним із найважливіших напрямків роботи митних органів. Це специфічний вид державного контролю, що обумовлюється, по-перше, тим, що він здійснюється особливою гілкою державного апарату країни – Управлінням організації митного контролю та оформлення новоствореного Міністерства доходів і зборів України, по-друге – різноманітними формами, методами, заходами та засобами цього контролю.

З точки зору часу здійснення митний контроль поділяється на попередній, поточний та наступний. Для прискорення митних процедур з 15 грудня 2011 р. у всіх пунктах пропуску автомобільного, повітряного та залізничного сполучення в Україні введений механізм здійснення попереднього документального контролю. Він передбачає проведення всіх контрольних заходів: карантинних, фітосанітарних, санітарних, екологічних – виключно посадовими особами митниці. Представників відповідних служб митники залучатимуть лише в разі виникнення якихось проблемних питань.

Поточний контроль – це контроль, який здійснюється під час перетинання товарами та транспортними засобами комерційного призначення митного кордону України. Наступний (аудит-контроль) – це проведення контрольних засобів щодо товарів і транспортних засобів комерційного призначення, які вже перетнули митний кордон України і випущені у відповідний митний режим. Такий контроль здійснюється шляхом проведення документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів; направлення запитів до інших державних органів, установ та організацій, уповноважених органів іноземних держав для встановлення автентичності документів, поданих митному органу.

З точки зору предмета контролю він поділяється на фактичний та документальний. Фактичний передбачає перевірку безпосередньо товарів, транспортних засобів комерційного призначення, багажу, ручної поклажі, територій та приміщень, де містяться товари під митним контролем чи здійснюється підконтрольна митним органам діяльність, тощо. Документальні перевірки стосуються документів та відомостей і можуть проводитися у вигляді документальної виїзної перевірки (здійснюється за місцезнаходженням підприємства, що перевіряється), документальної невиїзної перевірки (здійснюється за місцезнаходженням митного органу; предметом документальних невиїзних перевірок є дані про своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон України підприємствами, а також при переміщенні товарів через митний кордон України громадянами з поданням митної декларації, передбаченої законодавством України для підприємств).

З точки зору форм митний контроль поділяється на такий, що здійснюється шляхом перевірки документів та відомостей, які надаються митним органам під час переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України; митного огляду (огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, огляду та переогляду ручної поклажі та багажу, особистого огляду громадян); обліку товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України; усного опитування громадян та посадових осіб підприємств; огляду територій та приміщень складів тимчасового зберігання, митних складів, вільних митних зон, магазинів безмитної торгівлі та інших місць, де містяться товари, транспортні засоби комерційного призначення, що підлягають митному контролю чи провадиться діяльність, контроль за якою, відповідно до МК України та інших законів України, покладено на митні органи; перевірки обліку товарів, що переміщуються через митний кордон України та/або перебувають під митним контролем.

Винятковою формою митного контролю є особистий огляд. Він проводиться за письмовим рішенням керівника митного органу або особи, яка виконує його обов’язки, якщо є достатні підстави вважати, що громадянин, який прямує через митний кордон України чи перебуває в зоні митного контролю або у транзитній зоні міжнародного аеропорту, приховує предмети контрабанди чи товари, які є безпосередніми предметами порушення митних правил або заборонені для ввезення в Україну, вивезення з України чи транзиту через територію України.

Перед початком огляду посадова особа митного органу повинна пред’явити громадянину письмове рішення керівника митного органу чи особи, яка виконує його обов’язки, ознайомити громадянина з його правами та обов’язками під час проведення такого огляду і запропонувати добровільно видати приховані та/або не задекларовані товари.

Факт ознайомлення громадянина з рішенням про проведення особистого огляду засвідчується посадовою особою митного органу відповідним написом на рішенні про проведення такого огляду. У разі відмови громадянина від добровільної видачі прихованих та/або не задекларованих товарів на рішенні про проведення особистого огляду робиться відповідний запис, завірений підписом посадової особи митного органу, яка пред’являла зазначене рішення громадянинові.

У разі потреби для участі у здійсненні митного контролю можуть залучатися спеціалісти та експерти.

Залучення спеціалістів та експертів здійснюється керівником митного органу або його заступником за погодженням з керівником підприємства, установи, організації, де працює спеціаліст чи експерт.

На підставі міжнародних договорів України, укладених відповідно до закону, у пунктах пропуску через державний кордон України може здійснюватися спільний митний контроль з митними органами суміжних держав.

З метою забезпечення здійснення митними органами митного контролю товарів, транспортних засобів, що переміщуються через митний кордон України, проведення заходів, пов’язаних з виявленням, попередженням та припиненням контрабанди і порушень митних правил, у пунктах пропуску через державний кордон України, на територіях морських і річкових портів, аеропортів, на залізничних станціях та на територіях підприємств, вільних митних зон, митних складів, складів тимчасового зберігання, а також в інших місцях, визначених відповідно до МК України, створюються зони митного контролю.

Зони митного контролю можуть бути постійними, у разі регулярного розміщення на їх території товарів, що підлягають митному контролю, або тимчасовими, які утворюються на час здійснення митного контролю.

20.4. Відповідальність за порушення митних правил

Враховуючи значення додержання митних правил для економіки країни, ідеології, здоров’я населення та інших елементів життєдіяльності, кожна країна, незалежно від змісту, ролі їх впливу на свої внутрішні інтереси, під впливом міжнародних митних конвенцій, у першу чергу «Міжнародної конвенції про взаємну адміністративну допомогу у відверненні, розслідуванні та припиненні порушень митного законодавства» 1977 р. (Україна приєдналася до неї 23 травня 2000 р.) адекватно реагує на порушення цих правил, встановлюючи ті чи інші санкції. Деякі країни (США, Австрія тощо) у законодавчому обігу взагалі не використовують поняття «митна злочинність» та «митні правопорушення». Українське законодавство визнає та використовує ці терміни. Митна злочинність – це сукупність злочинів, об’єктом яких є порушення правил переміщення товарів, інших предметів (особистих речей), наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, прекурсорів, або фальсифікованих лікарських засобів через митний кордон України. Чинний Кримінальний кодекс України (далі – КК України) до цієї групи відносить злочини, які визначені ст. 199 «Виготовлення, зберігання, придбання, перевезення, пересилання, ввезення в Україну з метою збуту або збут підроблених грошей, державних цінних паперів чи білетів державних цінних паперів чи білетів державної лотереї», ст. 201 «Контрабанда», ст. 268 «Незаконне ввезення на територію України відходів і вторинної сировини», ст. 300 «Ввезення, виготовлення або розповсюдження товарів, що пропагують культ насильства і жорстокості», ст. 301 «Ввезення, виготовлення, збут і розповсюдження порнографічних предметів», ст. 305 «Контрабанда наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів», ст. 333 «Незаконне вивезення за межі України сировини, матеріалів, обладнання, технологій для створення зброї, а також військової та спеціальної техніки» та деякими іншими, що в судовій практиці України практично не зустрічаються. Головним чином вона має справу зі злочинами, визначеними у ст. 201 та ст. 305 КК України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо гуманізації відповідальності за правопорушення у сфері господарської діяльності» від 15 листопада 2011 р. № 4025-VI значно розширилась сфера адміністративної відповідальності за митні правопорушення через декриміналізацію товарної контрабанди. Тобто кримінальну відповідальність за ст. 201 КК України з цього часу тягне лише незаконне переміщення специфічних видів товарів (історичних та культурних цінностей, зброї, отруйних та вибухових речовин тощо).

У МК України 2012 р. вказано, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред’явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи, за які МК України передбачена адміністративна відповідальність.

Суб’єктами адміністративної відповідальності за порушення митних правил можуть бути громадяни, які на момент вчинення такого правопорушення досягли 16-річного віку, а при вчиненні порушень митних правил підприємствами посадові особи цих підприємств.

За вчинення порушень митних правил МК України передбачає широкий спектр санкцій. Так, відповідно до ст. 461 МК України, за порушення митних правил можуть бути накладені такі адміністративні стягнення, як попередження, штраф, конфіскація товарів, транспортних засобів комерційного призначення – безпосередніх предметів порушення митних правил, товарів, транспортних засобів зі спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування товарів – безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю (крім транспортних засобів комерційного призначення, які використовуються виключно для перевезення пасажирів і товарів через митний кордон України за визначеними маршрутами та рейсами, що здійснюються відповідно до розкладу руху на підставі міжнародних договорів, укладених відповідно до закону), а також транспортних засобів, що використовувалися для переміщення товарів – безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України поза місцем розташування митного органу.

Також передбачено, що попередження та штраф можуть застосовуватися тільки як основні адміністративні стягнення за порушення митних правил. А конфіскація товарів, транспортних засобів може застосовуватися як основне і як додаткове адміністративне стягнення. За одне і те саме порушення митних правил може накладатися тільки основне або основне і додаткове адміністративні стягнення. Якщо статтею, якою встановлюється адміністративна відповідальність за порушення митних правил, передбачається основне і додаткове адміністративні стягнення, застосування лише додаткового адміністративного стягнення без основного не допускається, крім випадку, передбаченого ч. 3 ст. 467 МК України: в разі закриття кримінального провадження, але за наявності в діях правопорушника ознак порушення митних правил, адміністративні стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше ніж через три місяці з дня прийняття рішення про закриття кримінального провадження, але не пізніше ніж через два роки з дня вчинення правопорушення.

Особливої уваги заслуговує новела у сфері відповідальності за порушення митних правил – компроміс. Відповідно до ст. 521, за відсутності в діях особи, яка вчинила порушення митних правил, ознак злочину провадження у справі про це правопорушення може бути припинено шляхом компромісу. Компроміс полягає в укладенні мирової угоди між зазначеною особою та митним органом, посадова особа якого здійснює провадження у справі. У разі припинення провадження у справі про порушення митних правил шляхом компромісу особа, яка вчинила це правопорушення, вважається такою, що не була притягнута за нього до адміністративної відповідальності.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Охарактеризуйте поняття «митне право».

2. Назвіть джерела митного права та дайте їм характеристику.

3. Простежте історію кодифікації митного законодавства України.

4. Дайте загальну характеристику та структуру Митного кодексу України 2012 р.

5. Чинне митне законодавство України; особливості набрання чинності цього законодавства та його застосування.

6. Що вивчає предмет митного права?

7. Охарактеризуйте поняття «державна митна справа України» та розкрийте його зміст.

8. На яких принципах заснована митна справа України?

9. Назвіть інститути митного права України і дайте їм характеристику.

10. Охарактеризуйте митну систему України, її завдання, відповідальність.

11. Якою є система митних органів України? Які вони мають повноваження?

12. Назвіть спеціалізовані митні органи, визначте їх місце та роль у здійсненні митної справи України.

13. Що таке митний контроль? Назвіть його види.

14. Назвіть форми та методи здійснення митного контролю.

15. Коли вдаються до особистого огляду як виняткової форми митного контролю? Яка методика існує для його проведення?

16. Які є види відповідальності за порушення митних правил. Дайте їм характеристику.

17. Яка є кримінальна відповідальність за порушення митних правил? Розкрийте поняття митної злочинності і дайте характеристику цьому явищу.

18. Яка адміністративна відповідальність настає за порушення митних правил? Назвіть умови, що відокремлюють цей інститут у системі адміністративної відповідальності.

19. Як забезпечити законність у сфері митної справи?

Глава 21

ОСНОВИ КРИМІНАЛЬНОГО ПРАВА

21.1. Кримінальне право як галузь права

Кримінальне право України – це галузь права, яка є системою загальнообов’язкових, встановлених Верховною Радою України або прийнятих всеукраїнським референдумом і забезпечуваних примусовою силою держави правил поведінки, котрі визначають загальні засади кримінальної відповідальності, діяння, які є злочинами, та покарання чи інші заходи кримінально-правового впливу, що можуть застосовуватися до осіб, які їх вчинять. Крім цього, вказані норми встановлюють підстави кримінальної відповідальності і підстави звільнення від кримінальної відповідальності і покарання.

У доктринальному сенсі кримінальне право являє собою наукову дисципліну, яка досліджує в рамках домінуючої правової доктрини законодавство про злочини, покарання і практику їх застосування як стосовно відповідних умов розвитку існуючої у державі правової форми, так і з урахуванням положень порівняльного та історичного аналізу, ґенези правової теорії і догматики.

Предметом кримінального права є охоронні та регулятивні суспільні відносини, спрямовані на забезпечення реалізації прав і законних інтересів людини, держави та суспільства, змістом яких є взаємокореспондуючі права та обов’язки суб’єктів цих відносин з приводу протидії злочинності.

Методи кримінального права – це сукупність способів раціонального кримінально-правового впливу на суспільні відносини: дозвіл вчиняти або не вчиняти певні дії (статті 36 – 42, 47, 48, 51 – 64, 69 Кримінального кодексу України та ін.); заохочення до суспільно-корисної, правомірної поведінки (статті 46, 75 – 79, ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 114, ч. 4 ст. 212, ч. 2 ст. 255, ч. 3 ст. 263 КК України та ін.); покладення обов’язку вчинити певні дії (статті 45, 46, 49, 65, 67, 68, 70 – 72, 74, 84, 90, ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 114, санкції норм Особливої частини КК України та ін.); заборона певного діяння під загрозою покарання (заборона вчинення діянь, що визнаються злочинами, ч. 4 ст. 3, ч. 3 ст. 56, ч. 2 ст. 57, ч. 3 ст. 60 КК України та ін.).

Завдання кримінального права (ст. 1 КК України) – забезпечення 1) охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку, громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України, миру і безпеки людства та 2) запобігання злочинам.

Функції кримінального права – це основні напрями його впливу на суспільні відносини: охорона – захист суспільних відносин (соціальних цінностей, благ, інтересів) від злочинних посягань; регулятивна – регулювання суспільних відносин (кримінально-правових) шляхом встановлення прав і обов’язків суб’єктів цих відносин; виховна – сприяння формуванню правової свідомості і правової культури, що є одним із засобів запобігання злочинам, зміцнення законності та правопорядку.

Принципи кримінального права – це втілені у кримінальному законодавстві загальнокерівні засади, які відображають соціальну суть кримінального права, його завдання, закономірності кримінально-правового регулювання. Загально-правові принципи: законності, гуманізму, демократизму, справедливості, науковості, рівності осіб перед законом. Спеціальні (галузеві) принципи: відповідальність лише за вчинене суспільно небезпечне діяння, передбачене кримінальним законом; винна відповідальність; особиста відповідальність; диференціація кримінальної відповідальності та індивідуалізація покарання; невідворотність кримінальної відповідальності.

Уперше в чинному кримінальному законодавстві було закріплено основні керівні ідеї, що відображають головні уявлення сучасної кримінально-правової науки у країнах євразійської (слов’янської) правової сім’ї про підстави, стадії і форми реалізації кримінальної відповідальності за вчинені злочини. До них належать: принцип законності (статті 2 – 3 КК України), принцип винної відповідальності (ст. 2 КК України), принцип рівності (ст. 2 КК України), принцип справедливості (ст. 50 КК України), принцип невідворотності кримінальної відповідальності (статті 1, 2 КК України), принцип економії кримінальної репресії.

Встановлення в діях особи певного складу злочину є єдиною підставою кримінальної відповідальності цієї особи (ст. 2 УК України). Кримінальну справу не може бути порушено, а порушена справа підлягає припиненню, якщо в діянні відсутній склад злочину (п. 2 ст. 6 Кримінально-процесуального кодексу України).

Система кримінального права – це внутрішня його побудова, структура, заснована на певних принципах: Загальна та Особлива частини. Загальна частина містить норми, які визначають завдання, принципи та основні інститути кримінального права, складається з 15 розділів. Особлива частина містить норми, які описують конкретні види злочинів з вказівкою видів покарань та меж, у яких вони можуть бути призначені, складається з 20 розділів.

Кримінальне право тісно пов’язане з іншими галузями права, такими як: конституційне право, кримінально-процесуальне право, адміністративне право, кримінально-виконавче право, міжнародне право.

Наука кримінального права – це галузь юридичної науки про засади кримінальної відповідальності, злочини та покарання, яка є системою ідей, поглядів і концепцій вчених, що ґрунтуються на пізнанні закономірностей суспільного розвитку і кримінально-правового регулювання, дослідженні чинного кримінального законодавства та практики його застосування, зарубіжного досвіду кримінально-правового регулювання.

Наука кримінального права в сучасному розумінні виникла на зламі XVIII і XIX століть.

Отримавши первинні основи розвитку в Давньому світі, у Середні віки кримінальне право вивчалося й розглядалося не як самостійна наукова дисципліна, а як складова частина канонічного і римського права. Коментування проблем кримінального права та послідовне визначення значущості захисту суверенітету держави зумовило його перетворення на самостійну навчальну дисципліну. Причому запровадження принципу свободи волі як предтечі кримінальної відповідальності, дотримання положення про те, що немає злочину і немає покарання без вказівки на те в законі, безкомпромісна вимога послідовного збільшення жорстокості кримінальних покарань у рамках існуючої правової форми як основного засобу утримання населення від злочинів, наголошення на кару як на мету покарання, що супроводжувалися вірою в силу правового регулювання – на довгі роки визначили концептуальні положення як правової доктрини, так і кримінального законодавства. Здійснюючи правоохоронні, попереджувальні і виховні функції, сучасне кримінальне право сприяє контролю над злочинністю, її обмеженням, сприяє зміцненню системи суспільної та особистої безпеки.

Предметом кримінального права як науки є дослідження становлення і розвитку кримінального права, закономірностей кримінально-правового регулювання, засад кримінальної відповідальності, злочинів, що передбаченні чинним кримінальним законом, покарань, що можуть застосовуватися до осіб, які вчиняють злочини. Робоча програма розвитку кримінально-правової науки в Європі вважає, що завдання правознавців сьогодні полягають в з’ясуванні того, яким чином новітні та старі форми злочинності можуть бути відображені в розумінні злочину, які процеси, відносини роблять вплив на почуття небезпеки та формування негативних стереотипів у суспільстві, що обумовлює подальшу криміналізацію. Порівняння різних режимів кримінально-правового впливу, попередження злочинності та суспільної інтеграції в їх динамічному взаємозв’язку надає можливість з’ясувати найбільш ефективні утилітарні практики обмеження злочинності. В цьому розумінні вкрай важливим має бути питання аналізу місця та ролі каральної сутності кримінального права в царині протидії злочинності.

Суспільство стає дедалі складнішим. Разом із ним складнішають право і кримінальне право зокрема.

Методи науки кримінального права – це сукупність способів раціонального дослідження предмета науки кримінального права: діалектичний – використання законів і категорій діалектики; історико-правовий – вивчення становлення і розвитку інститутів кримінального права України та зарубіжних держав; порівняльний – порівняння та аналіз вітчизняних та зарубіжних наукових ідей, поглядів, концепцій, законодавства, практики його застосування; формально-логічний – використання законів та правил формальної логіки; соціологічний – вивчення причин та умов злочинності, її стану і динаміки, факторів, що впливають на ефективність і розвиток кримінального законодавства, думки людей щодо конкретних проблем кримінально-правового регулювання і т. ін.; системного аналізу – вивчення кримінально-правових явищ у їх системному взаємозв’язку; інші методи – прогнозування, експертних оцінок, моделювання, психологічного аналізу, статистичний тощо.

Отже, кримінальне право зіштовхується зі все новими й новими життєвими реаліями. Звісно, держава не може існувати без кримінально-правового примусу, оскільки відтворення злочинності як соціальний процес та індивідуальна кримінальність особистості як індивідуальна якість потребують існування примусових методів регулювання на різних рівнях правореалізації. Людям взагалі присутня тенденція діяти девіантно, і кримінальне право є остаточним інструментом впливу в системі заходів державного контролю.

Передусім, кримінальне право як наука сьогоднішнього дня сподівається звільнити себе від парадигм, які воно формулювало протягом останіх двох століть. З одного боку, це часткове звільнення від ідей позитивізму, враховуючи процеси обмежування державного впливу на злочинність (ресторативна юстиція, ювенальна юстиція, компенсаційні та реституційні механізми, формування юстиції причетних – суспільне правосуддя). З другого боку, це фатальна підтримка стабільності індетерміністської моделі, оскільки природний детермінізм особистої поведінки певним чином суперечить біхевіористським нормативним встановленням визначення винності особи через суб’єктивне інкримінування. Саме факти об’єктивного інкримінування у складах злочинів із подвійною формою вини у деяких бланкетних нормах свідчать про поширення думки про каузальність людської поведінки.

Утім, це суперечить суті моделі кримінально-правового захисту через адекватне покарання винних. Інші ж механізми кримінально-правового впливу (заходи безпеки, компенсації, соціального захисту) не відпрацьовувають, позаяк існує проблема із адекватним узгодженням каральної сутності цих заходів зі ступенем суспільної небезпеки діяння, характеристиками винної особи та потребами жертви злочину.

Саме проблема стабільного забезпечення охорони прав людини у кримінально-правовій догмі змінюється на проблему адекватності захисту цих прав традиційними засобами та пошуку нових, альтернативних покаранню заходів кримінально-правового реагування.

21.2. Кримінальний закон

Система, структура, завдання кримінального права України побудовані таким чином, щоб найраціональнішим чином, з мінімальною шкодою і негативними наслідками, з урахуванням наступності законодавчих традицій і тенденцій правозастосування забезпечити дотримання режиму законності відповідно до прийнятих моральних цінностей суспільства, його потреб у безпечному житті і обмеженні злочинних посягань. Стаття 1 Кримінального кодексу України 2001 р. встановлює, що цей кодекс має своїм завданням правове забезпечення охорони прав та свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам.

Для здійснення цього завдання КК України визначає, які суспільно небезпечні діяння є злочинами і які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили.

Таким чином, законодавець вирізняє перелік індивідуальних і суспільних інтересів (цінностей, благ), що відіграють найважливішу роль у забезпеченні особистої безпеки, а система кримінального права сприяє такій безпеці через заборону і покарання поведінки, здатної заподіяти шкоду охоронюваним цінностям та інтересам.

Кримінальний закон – це прийнятий у встановленому порядку правовий акт, що містить юридичні норми, які регулюють охорону інтересів держави, прав і свобод громадян від злочинів шляхом застосування до винного покарання, котре визначає підстави й межі кримінальної відповідальності. Єдиним кримінальним законом України є Кримінальний кодекс України.

Отже, кримінальний закон це, передусім, єдине джерело кримінального права. Тільки кримінальний закон встановлює злочинність і караність діянь. До осіб, що порушили закон, застосовується специфічний примусовий захід – покарання, яке призначається лише судом відповідно до закону. Застосування кримінального покарання тягне за собою специфічні наслідки – судимість. Конституційні норми, положення, які випливають з міжнародних договорів, що ратифіковано Україною, рішень Європейського суду з прав людини мають силу тільки в разі їх включення до норм Кримінального кодексу.

Кримінальний кодекс України представляє систематизоване зведення правових норм, що становлять Загальну й Особливу частину. Загальна частина містить норми, які визначають задачі, принципи й основні інститути кримінального права. Особлива частина дає вичерпний перелік злочинів і вказує на вид і розмір покарань та інших заходів кримінально-правового реагування за кожен злочин. Наприклад, ст. 185 КК України визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна. Чинний Кримінальний кодекс України був прийнятий 5 квітня, а набрав чинності з 1 вересня 2001 р.

Щодо конкретних суперечностей розвитку кримінального права як системи норм, то з-поміж них є суперечності між каральною сутністю кримінальної політики та ступенем її узгодженості із суспільною думкою та суспільною свідомістю. Орієнтація кримінального законодавства на передбачені Конституцією об’єкти та пріоритети захисту не збігається із поширеністю порушень кримінально-правових заборон у суспільстві, що надає можливості впливу на кримінальну політику (через замовлення в законотворчому процесі криміналізації/декриміналізації), на процесуальні функції тощо. До того ж народ як замовник стабільної влади у зневірі до держави локально формує самостійні механізми реагування на злочинність (від індивідуальної помсти та самосудів, до громадського осуду та процедур реституції). Державна інтервенція у сфері застосування кримінальної кари змінюється суспільною. Можна також виокремити суперечності між конституційно встановленими зразками об’єктів кримінально-правового захисту та процесуальними формами реалізації такого захисту. Кримінальне право існує не лише в системі норм – воно конкретно пов’язане із механізмом правореалізації. Проте саме неможливість процесуального встановлення істини у справі є результатом існування прогалин у жорстко сформульованій диспозиції кримінально-правової норми, яка не в змозі пояснити адресату, як і яким чином повинна бути покараною винна особа. Як приклад можуть служити прогалини в регулюванні відносин у галузі інформаційних та інших новітніх технологій, тому що саме неадекватна реакція законодавця не надала можливості запрацювати цим нормам на повну силу.

Межі дії кримінального закону визначаються тим, що всі особи, які вчинили злочини на території нашої держави, підлягають відповідальності на підставі КК України.

Вирішення питання про дію кримінального закону у просторі ґрунтується на трьох принципах: територіальності, громадянства і універсальному.

Принцип територіальності (ст. 6 КК України) означає, що особа, яка вчинила на території держави злочин, відповідає за його законами. Принцип територіальності є домінуючим у застосуванні кримінального закону. Принцип територіальності закріплений у ст. 6 КК України. Злочин визнається вчиненим на території України, якщо його було почато, продовжено, закінчено чи припинено на території України. Виняток становлять особи, що мають дипломатичний імунітет – глави дипломатичних представництв – посольств, місій іноземних держав в Україні (тобто особи, на яких державою, що здійснює акредитацію, покладено обов’язок діяти в цій якості) і члени дипломатичного персоналу дипломатичних представництв (тобто члени персоналу дипломатичних представництв, які мають дипломатичний ранг з урахуванням Віденської конвенції про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 р. і Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 р. № 198/93). Питання про кримінальну відповідальність дипломатичних представників іноземних держав вирішується дипломатичним шляхом.

Іншим принципом є принцип громадянства (ст. 7 КК України). Особи, що вчинили злочин за кордоном, притягуються до кримінальної відповідальності за законами України, якщо вони є громадянами України або прибули до України, будучи не притягнутими до кримінальної відповідальності за кордоном.

За принципом громадянства кримінальний закон діє лише тоді, коли не застосовується принцип територіальності. Універсальний принцип полягає в тому, що міжнародні угоди щодо окремого злочину дозволяють застосування закону місця затримання.

Таким чином, громадяни України, які вчинили злочин за межами України, підлягають кримінальній відповідальності за КК України, якщо вони притягнуті до кримінальної відповідальності чи віддані суду на території України.

На тих же підставах несуть відповідальність особи без громадянства.

Питання про видачу злочинців регулюється ст. 26 Конституції України. Громадянина України не може бути видано іншій державі. Не підлягають видачі також іноземці, яким Україна надала право притулку.

Кримінально-правова юрисдикція держави надає можливість визначати обсяги дії кримінально-правової заборони та забезпечувати реалізацію відповідних норм, як правило, на території держави.

Але в деяких випадках національний кримінальний закон застосовується до особи, яка вчинила злочин на території іноземної держави, території із міжнародним режимом тощо. Злочини, що вчиняються на територіях з міжнародним та іншим режимом, як правило, торкаються економічних інтересів держави, порушують її права на використання ресурсів виключної економічної зони, порушують найважливіші інститути кримінально-правового захисту: особисту, економічну, екологічну та суспільну безпеку, здоров’я населення, безпосередньо посягають на мир, безпеку людства і міжнародний правопорядок. З огляду на те, що межі суверенітету і кримінально-правової юрисдикції держави обмежені кордонами її території, застосування сили з метою охорони території із міжнародним та іншим режимом має зовсім іншу юридичну природу, ніж застосування сили для захисту суверенітету і територіальної цілісності держави.

Іноземці або особи без громадянства, що не проживають постійно в Україні, які вчинили злочини за її межами, підлягають в Україні відповідальності за цим Кодексом у випадках, передбачених міжнародними договорами або якщо вони вчинили передбачені цим Кодексом тяжкі або особливо тяжкі злочини проти прав і свобод громадян України чи інтересів України (наприклад, шпигунство, диверсія, навмисне вбивство тощо).

Злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Чинність закону в часі закріплена ст. 4 КК України.

Закони, що встановлюють злочинність діяння або посилюють кримінальну відповідальність, зворотної дії не мають. Закони, які скасовують злочинність діяння, пом’якшують кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшують становище особи, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання такими законами чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закони, що частково пом’якшують кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшують становище особи, а частково посилюють кримінальну відповідальність або іншим чином погіршують становище особи, мають зворотну дію в часі лише в тій частині, що пом’якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого КК України, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом’якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи (ст. 5 КК України).

Слід зазначити, що кримінально-правові заборони кореспондують із поширеністю дозволу на злочинну поведінку чи на зловживання правом серед населення. Кримінально-правове попередження злочинів – це дія кримінального Закону в цілому, а не виключно окремих його норм та інститутів. Відповідність кримінально-правової заборони оцінці такої заборони в населення робить закон ефективним, в іншому разі справа йде про розповсюдження аномії і правового хаосу, що відображується у правовому нігілізмі населення.

21.3. Поняття й ознаки злочину

Ціла низка норм КК України присвячена основному інституту кримінального права – злочину. Законодавець у нормах кримінального закону шляхом закріплення відповідних об’єктивних та суб’єктивних ознак визначає, які із вчинюваних суспільно небезпечних діянь є злочинами. При цьому законодавець, формулюючи ознаки конкретного складу злочину, завжди відштовхується від тих закріплених у нормах Загальної частини КК України ознак злочину, які мають загальний характер і входять до складу будь-якого злочину.

Розвиток сучасної кримінології та кримінального права свідчить про те, що історія розуміння злочину та злочинності пройшла чималий шлях становлення від характеристик антагоністичного продукту класового суспільства до відносно самостійної системи соціальних відхилень, функціонування якої є іманентною рисою сучасного соціального розвитку. Сьогодні злочинність доцільно розглядати як соціальний інститут, який реалізується в сукупності діянь, відносно яких є кримінальні заборони. Такий інститут існує у правовому полі, яке диференцує девіації з точки зору позитивного права та культури суспільства в цілому. Право та антиправо, маргінальна культура, звичаї зловживання правом формують коло девіацій у суспільстві. Криміналізація частини цього кола девіацій залежить від умов розвитку цивілізаційного процесу.

Злочинність та зловживання владою та зловживання правом, що існують поряд, є об’єктивними даними, що, функціонуючи в політичному, економічному, культурному просторі суспільства, певною мірою визначають розвиток держави, і, враховуючи транснаціональний характер деяких злочинів або зловживань владою, – цивілізації в цілому. Свавілля та вседозволеність суперечать цивілізаційній свободі розвитку людини та громадянина, суспільства в цілому. Відомо, що система кримінально-правових заборон має тенденцію до поширення та ускладнення. Водночас спрощення структури призводить до зниження якості правового регулювання. Зростання девіантної поведінки поряд із зловживаннями правом є нормою в сучасному суспільстві. Причому кримінальна заборона нині перебуває в постійному розвитку, стабільна заборона минулого також розвивається. У першому випадку йдеться про необхідність постійної корекції щодо нових заборон (комп’ютерні злочини, наприклад). У другому – про інтерпретаційні процеси в доволі інерційному кримінальному законодавстві, які дозволяють, використовуючи поширене тлумачення застосування певної норми Верховним Судом, поширювати старі норми на нові види відносин.

Немає потреби наголошувати, що історична спадщина, геополітичне розташування України передбачають певну наступність правових позицій та концепцій. Тим паче в кримінальному праві, яке через свій чітко окреслений примусовий характер та каральну суть зобов’язано бути найстабільнішою галуззю, що не сприймає різких змін і стрибкоподібного вирішення питань, пов’язаних із криміналізацією і декриміналізацією діянь, а в цілому – із політикою в царині кримінально-правової протидії злочинності.

Якщо звернутися до джерел права Х – XVІІ ст., то в них важко знайти термін, який охоплював би всі кримінальні форми поведінки людей. В «Руській правді» (у різних редакціях) нерідко використовувалося слово «образа», «зла справа» (Соборне Укладення 1649 р.). Разом з тим, уже в середньовічних статутних грамотах вживаються словосполученя: «хто преступить ці правила» (Статут князя Володимира Святославича), «хто встановлення міг порушити» (Статут князя Ярослава Мудрого) та ін.

З такого роду словосполучень виникає й широко розповсюджується узагальнюючий термін «злочин». Етимологія цього терміна (подібна до відповідних слів в англійській та французькій мовах – crіme, у німецькій – Verbrecher, в іспанській – delіtos) характеризується в літературі як вихід за певні межі, що обумовило появу поглядів на поняття злочину як на певне порушення права в об’єктивному й суб’єктивному розумінні, що й знайшло своє відображення в одному з перших вітчизняних законодавчих формулювань: «Всяке порушення закону, через яке здійснюється посягання на недоторканність прав влади верховної й встановлених нею влад, або ж посягання на права або безпеку суспільства або приватних осіб, і є злочин» (ст. 1 Укладення про покарання кримінальні й виправні Російської імперії у редакції 1845 р.). У Кримінальному укладенні 1903 р. злочин ідентифікувався вже лише з «діянням, забороненим під час його скоєння законом під страхом покарання», і при цьому передбачалося, що воно (діяння) містить як активні, так і пасивні форми поведінки.

Нині положення про те, що без діяння не може бути злочину, стало аксіомою. Разом з тим, на відміну від традиційного трактування, що вбачає в злочині безпосередньо саме діяння, у юридичній літературі висловлювалася думка про те, що доцільнішим є визначення злочину з використанням термінів «дія» і «бездіяльність». Акцентуючи в понятті «злочин» на його здатності не лише заподіювати, але й створювати загрозу заподіяння шкоди, В. Д. Спасович, наприклад, вважав, що словом «посягання» охоплюються «і скоєні правопорушення, і замахи на правопорушення, і навіть готування до правопорушень». Неоднозначно був інтерпретований термін «посягання» і в плані його взаємозв’язку з внутрішньою, психічною стороною злочину. На думку М. С. Таганцева, вона залишається за межами змісту цього терміна, тому що порушення інтересу, охоронюваного нормами, можливе і з боку сил природи, і з боку особи, яка не володіє розумом, малолітньої, а тим часом злочинне порушення норм права припускає наявність вини.

Існують формальне й матеріальне визначення того, що є злочином.

У багатьох закордонних державах заведено формальне визначення злочину, тож злочином там вважається діяння, передбачене кримінальним кодексом відповідної країни. Але в цьому разі при формальному визначенні злочину можна, наприклад, осудити людину за крадіжку буханки хліба, адже формально це однаково крадіжка.

Матеріальне визначення злочину включає такі ознаки, які визначають, чому дане діяння є злочином. Насамперед це вказівка на суспільну небезпеку й об’єкти посягання. Однак не можна впадати й в іншу крайність, визначаючи злочин винятково через матеріальні ознаки, як це було зроблено в КК України 1922 р. Злочином визнавалася дія або бездіяльність, небезпечна для робітничо-селянського правопорядку.

Таким чином, діяння можна назвати злочином, якщо воно суспільно небезпечне, протиправне, винне й каране за кримінальним законом.

Одна з давніх традицій визначення в кримінальному законі поняття злочину знайшла своє відображення в КК України 2001 р., де в ст. 11 встановлено: «Злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб’єктом злочину». Закріплене законодавцем визначення злочину містить і матеріальні, і формальні його ознаки.

У встановленому на законодавчому рівні ч. 1 ст. 11 КК України визначенні злочину містяться такі обов’язкові ознаки злочину: 1) злочином є лише діяння (дія або бездіяльність); 2) діяння має бути вчинене суб’єктом злочину; 3) діяння є винним; 4) вказане діяння є суспільно небезпечним; 5) відповідне діяння повинно бути передбачене чинним Кримінальним кодексом; 6) кримінальна караність. Відсутність хоча б однієї з цих ознак вказує на відсутність злочину взагалі. Водночас не є обов’язковою ознакою злочину аморальність: поряд з аморальними Кодекс передбачає і злочинні діяння, що не суперечать сучасній суспільній моралі (так звані квазізлочини), а також діяння, які є нейтральними щодо моралі.

Суспільна небезпечність, винність та вчинення протиправного діяння суб’єктом злочину є матеріальними ознаками злочину, що розкривають як зовнішню, так і внутрішню соціально-психологічну природу злочину; передбачення діяння Кримінальним кодексом – формальна ознака, що відбиває юридичну, нормативну природу злочину, тобто його протиправність.

Характеристика злочину як діяння: дії (активної поведінки) чи бездіяльності (пасивної поведінки) має принципове значення. Злочин як свідомий вольовий вчинок людини повинен бути виявлений у конкретній дії або бездіяльності. Думки, погляди, переконання, що не знайшли свого вираження в актах дії або бездіяльності, навіть якщо вони суперечать інтересам суспільства, злочином визнаватися не можуть. Разом з тим, і конкретна дія або бездіяльність, позбавлена психологічної основи діяння – свідомого і вольового елементів (наприклад, рефлекторні, інстинктивні вчинки), – не є злочином. Тому в ст. 11 КК України вказується, що злочином є лише діяння, вчинене суб’єктом злочину, яким, відповідно до ч. 1 ст. 18 КК України, є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого може наставати кримінальна відповідальність, тобто особа, що діє свідомо, з волею, є достатніми для того, щоб поставити їй у вину вчинене діяння.

Суспільна небезпечність як матеріальна ознака злочину полягає в тому, що діяння або заподіює шкоду відносинам, які охороняються кримінальним законом, або містить у собі реальну можливість заподіяння такої шкоди. Це об’єктивна властивість злочину, реальне порушення відносин, що склалися в суспільстві. Виникнення, зміна, втрата суспільної небезпечності діяння обумовлені об’єктивними закономірностями суспільного розвитку, нерозривним зв’язком з тими соціально-економічними процесами, які відбуваються в суспільстві. Суспільна небезпечність належить до оціночних понять. Оцінка суспільної небезпечності діяння як ознаки злочину відбувається на двох рівнях: по-перше, на законодавчому, коли законодавець в Кримінальному кодексі встановлює, які діяння є суспільно небезпечними; по-друге, на правозастосовному, коли орган дізнання, слідчий, прокурор, суддя оцінюють суспільну небезпечність вчиненого злочину. Критерієм оцінки суспільної небезпечності виступають об’єктивні і суб’єктивні ознаки злочину: об’єкт, на який посягає злочин, наслідки, спосіб вчинення злочину, мотив і мета тощо.

Ще однією обов’язковою ознакою злочину, що виражає його внутрішній психологічний зміст, є винність. У цій ознаці відбивається найважливіший принцип кримінального права – принцип суб’єктивного ставлення у вину, тобто відповідальності лише за наявності вини, що випливає зі ст. 62 Конституції України. Частина 2 ст. 2 КК України закріпила цей принцип, вказавши, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Щодо такої ознаки, як караність діяння, то аналіз ч. 2 ст. 1, яка визначає завдання Кримінального кодексу, дає підстави твердити, що передбаченість діяння в КК України одночасно означає й обов’язкову караність його за цим Кодексом. Частина 2 ст. 1 вказує, що для здійснення завдання захисту суспільних відносин від злочинних посягань, Кодекс визначає, які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили.

Визнання певного діяння протиправним являє собою офіційне визнання діяння суспільно небезпечним з боку держави. Заборона ж діяння кримінальним законом вказує на значну ступінь його суспільної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 11, не є злочином вчинене суб’єктом злочину винне діяння, прямо передбачене Кримінальним кодексом, якщо воно через малозначність не становить суспільної небезпеки.

Малозначне діяння слід відмежовувати від діяння, яке не містить складу злочину. Так, якщо істотність матеріальної (майнової чи фізичної) шкоди визначена безпосередньо в законі через певну кількість неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тяжкість тілесних ушкоджень тощо, то недосягнення певного рівня шкоди є свідченням відсутності складу злочину. Готування до вчинення злочину невеликої тяжкості не містить складу злочину, а тому не може визнаватися малозначним діянням.

Важливим при віднесенні конкретних діянь до малозначних є встановлення змісту умислу. Малозначним може бути визнане тільки таке діяння, шкідливість якого не лише об’єктивно, а й за змістом умислу винного є незначною.

Малозначне діяння можна визначити наступним чином: це така формально передбачена кримінальним законодавством умисна дія або бездіяльність суб’єкта злочину, яка через малозначність заподіяної шкоди не є суспільно небезпечною. При цьому відсутність суспільної небезпеки у цьому разі означає, що така дія або бездіяльність: а) заподіяла охоронюваному кримінальним законом об’єкту посягання шкоду, яка не є істотною, або б) створила загрозу заподіяння вказаному об’єкту шкоди, яка не є істотною.

Як правило, малозначними визнаються діяння, що містять ознаки злочинів невеликої та середньої тяжкості. Кримінальні справи про малозначні діяння не можуть бути порушені, а порушені підлягають закриттю на підставі ч. 2 ст. 11 КК України.

Злочини можуть бути класифіковані з різних підстав:

– за об’єктом посягання – родовий об’єкт, який є основою для конструювання Особливої частини КК України;

– за ступенем суспільної небезпеки (ст. 12 КК України): невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі;

– за характером діяння: дія або бездіяльність;

– за формою вини: необережні та умисні злочини;

– за стадією реалізації умислу: закінчені та незакінчені злочини.

Кожна з таких класифікацій може вирішувати конкретні завдання, а тому має і теоретичне, і практичне значення.

Важливе значення, особливо для вирішення питань призначення покарання й звільнення від покарання, має класифікація злочинів за ступенем їх суспільної небезпеки. В основу даної класифікації покладені не формальні ознаки – вид санкції й розмір покарання, а характер і ступінь суспільної небезпеки того чи іншого злочину з урахуванням важливості об’єкта злочинного посягання, розмір заподіяного злочином збитку, характер мотивів і цілей злочинця, специфічні особливості способу, обстановки, місця або часу скоєння злочину, соціальної оцінки злочинного діяння, особистості злочинця, форми вини, поширеності діяння, соціального резонансу, викликаного злочином, тощо. По-новому, з урахуванням характеристик ступеня суспільної небезпечності (тяжкості) злочинів і їх критеріально формалізованих санкцій здійснено класифікацію злочинів на чотири категорії: злочини невеликої тяжкості, злочини середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі злочини (ст. 12 КК України). Слід зазначити, що, на відміну від більшості нових Кримінальних кодексів незалежних держав, що утворилися на території СРСР, український законодавець не став використовувати форму вини як підставу для категорізації злочинів, обмежившись розміром санкцій.

Злочини і провини (адміністративні, дисциплінарні, цивільні) є діяннями небезпечними і протиправними, вони негативно оцінюються суспільством. Однак провини істотно відрізняються від злочинів. За злочини настає кримінальна відповідальність, за провини – адміністративна, дисциплінарна, цивільно-правова.

Основна відмінність злочинів від інших правопорушень складається в характері і ступені їхньої суспільної небезпеки. У результаті адміністративної чи дисциплінарної провини, а також і цивільного правопорушення, заподіюється шкода суспільним відносинам. Однак злочини й інші правопорушення мають не однаковий ступінь і характер суспільної небезпеки.

Варто також зазначити, що вслід за законодавцями країн Європейського співтовариства в Україні було висунуто точку зору про необхідність формування самостійного інституту кримінальних проступків. В Концепції реформування кримінальної юстиції від 08.04.2008 р. одним із напрямків реформування кримінального права є впровадження поряд зі злочином іншого виду кримінального діяння. В теорії кримінального права кримінальний проступок за своїми властивостями визначається як проміжне діяння між злочином та правопорушенням, за скоєння якого настає кримінальна відповідальність, що не пов’язана із заходами виправно-трудового впливу, та який порушує відносини управлінського та/або публічно-договірного характеру.

Відповідно за умов розширення підстав кримінально-правової заборони подальша деталізація окремих складів Особливої частини, а також конструювання принципово нових складів і розділів Особливої частини КК України мають сприйматися вкрай обережно.

21.4. Кримінальна відповідальність та її підстави

Відомо, що системи концептуальних ідей (парадигм), на яких ґрунтується сучасне кримінальне законодавство України і які становлять кримінально-правову доктрину, доволі різняться між собою. Наприклад, існуючі і втілювані у працях сучасних українських учених характеристики кримінальної відповідальності не можна звести до загального і єдиного знаменника. Багато в чому це зумовлено процесами становлення молодої української держави, революційними змінами в економічній та політичній сферах суспільства, змінами суспільної свідомості, нарешті – парадоксами сучасної делегованої демократії, яка в певному розумінні детермінує стрибкоподібні зміни у кримінальній політиці і кримінально-правовій ідеології.

Питання кримінальної відповідальності є найскладнішими в науці кримінального права. Річ у тім, що законодавчого визначення кримінальної відповідальності немає, тому в юридичній літературі існує безліч точок зору щодо питань, пов’язаних із кримінальною відповідальністю.

Досить поширеною є точка зору про те, що кримінальна відповідальність, виступаючи різновидом соціальної відповідальності, являє собою діалектичне поєднання двох аспектів – негативного (ретроспективного) і позитивного (перспективного).

Щодо визначення негативної (ретроспективної) кримінальної відповідальності є такі точки зору:

1) кримінальна відповідальність ототожнюється з покаранням;

2) кримінальна відповідальність визначається як засудження, осуд особи за вчинений злочин;

3) пояснюється як обов’язок особи, що вчинила злочин, піддатися несприятливим для неї наслідкам;

4) кримінальна відповідальність трактується як фактичне визнання винним застосованих до нього примусових заходів;

5) фактично ототожнюється з кримінальним правовідношенням або розглядається як сукупність кримінальних та інших правовідносин;

6) вважається об’єктом кримінального правовідношення і визначається як обмеження правового статусу громадянина, якому він за законом підлягає у зв’язку із вчиненням ним злочину, що супроводить державний осуд.

У кримінально-правовій літературі висловлені три основні точки зору щодо підстави кримінальної відповідальності: вчинений злочин, вина, склад злочину. Однак сам факт вчиненого злочинного діяння не є достатнім для притягнення до кримінальної відповідальності, тому що може з’ясуватися, що особа, яка його вчинила, діяла невинно або є неналежним суб’єктом злочину (неосудною або такою, яка не досягла віку кримінальної відповідальності).

Вина так само не може розглядатися як підстава кримінальної відповідальності, оскільки є лише однією з ознак суб’єктивної сторони складу злочину. Тому більш поширеною позицією є точка зору авторів, що визначають як підставу кримінальної відповідальності діяння, яке містить ознаки складу злочину. Отже, підставою кримінальної відповідальності є наявність у вчиненому особою діянні ознак конкретного складу злочину, передбаченого кримінальним законом (ст. 2 КК України).

Законодавчий (нормативний) опис ознак конкретного складу злочину, що міститься в статті Особливої частини Кримінального кодексу, у своїй сукупності закріплює той мінімум ознак, який дає підстави відмежувати злочинне діяння від незлочинного. Наявність цієї сукупності ознак злочинного діяння в поведінці винного є єдиною і достатньою підставою для вирішення питання про можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення конкретного діяння.

Що стосується форм реалізації кримінальної відповідальності, то найбільш прийнятною і такою, що відповідає сучасній кримінальній політиці, є точка зору, згідно з якою кримінальна відповідальність може бути реалізована в таких трьох формах:

1) засудження винного, виражене в обвинувальному вироку суду, не пов’язане з призначенням йому кримінального покарання;

2) засудження особи, поєднане з призначенням їй конкретної міри покарання, від реального відбування якого вона звільняється;

3) відбування призначеного покарання.

Немає єдиної точки зору і щодо меж кримінальної відповідальності. Точки зору, що існують, можна поділити на такі групи:

– початком кримінальної відповідальності є момент вчинення злочину, завершується кримінальна відповідальність погашенням або зняттям судимості, іноді – тільки відбуванням покарання;

– початком кримінальної відповідальності є момент вчинення злочину, завершується кримінальна відповідальність винесенням обвинувального вироку суду з призначенням покарання;

– початком кримінальної відповідальності є момент застосування до обвинуваченого заходів процесуального примусу, завершується кримінальна відповідальність погашенням або зняттям судимості, іноді – тільки відбуванням покарання;

– початком кримінальної відповідальності є момент набрання законної сили обвинувальним вироком суду, завершується кримінальна відповідальність погашенням або зняттям судимості, іноді – тільки відбуванням покарання;

– межами кримінальної відповідальності є дві стадії – виконання кримінального покарання і період тягнення строків судимості.

Стадії кримінальної відповідальності:

1) період з моменту вчинення злочину і до притягнення винного до кримінальної відповідальності;

2) період з моменту порушення кримінальної справи і до віддання до суду особи, що вчинила злочин;

3) період судового розгляду кримінальної справи;

4) період з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком і до відбуття покарання;

5) період після відбуття покарання або дострокового звільнення від нього і до зняття судимості.

Отже, перехід від розуміння кримінальної відповідальності та злочинності як форми реалізації антигромадської поведінки відринутих індивідів, «нормальної реакції індивіда (групи, класу) на ненормальні умови життя суспільства» до описання його як невід’ємної частини процесу суспільного розвитку, нерозривно пов’язаної з іншими формами людської активності в конкретних історичних умовах, є об’єктивною реальністю, що дає підстави розглядати злочин і злочинність як особливу форму девіантної поведінки в її системних і стійких взаємозв’язках із іншими видами соціальних відхилень, взаємозв’язках, що визначаються параметрами розвитку суспільства і самі їх визначають. Примусовість кримінально-правових норм має бути рівною мірою застосовувана до всіх, хто вчинив злочин.

Певною мірою саме цим зумовлений загальнообов’язковий характер норм кримінального права та кримінальної відповідальності.

Відповідно, взаємозв’язок між примусовістю і загальнообов’язковістю кримінально-правових норм знаходить свій вияв у послідовному виконанні вимог захисту та охорони основних цінностей суспільства, відшкодуванні шкоди, захистові потерпілого від злочину і впливові на злочинця з метою зазнавання негативних наслідків, пов’язаних із реалізацією кримінальної відповідальності. У процесі забезпечення суспільної та особистої безпеки кримінально-правовими засобами до системи кримінально-правових регуляторів потрапляють найефективніші, найутилітарніші методи, забезпечувані примусовою силою держави і перевірені віковою практикою правозастосування.

Безпека як стан чи якість захищеності від реальних або потенційних загроз, страху, невпевненості та інших злиднів відіграє важливу роль у сучасній світоглядній концепції. Природно, що для її забезпечення застосовуються будь-які, у тому числі і найбільш репресивні засоби. Звідси кримінальне право постає інструментом забезпечення потреб суспільства в індивідуальній та особистій безпеці.

Логіка державного устрою, заснована на постійному збільшенні насильства, як засвідчує історичний досвід, із неминучістю розкручує спіраль агресивності, породжує нові, більш небезпечні види злочинів і заганяє суспільство у глухий кут, вимагаючи знизити тиск на кримінальність. Арифметичне збільшення співробітників правоохоронних органів і тотальна криміналізація суспільних відносин також не дадуть свого результату без вжиття комплексу інших додаткових заходів.

У цьому зв’язку сучасна криміногенна і політична ситуація вимагає радше не криміналізації, а декриміналізації суспільних відносин («випускання пари», зниження порогу чутливості законодавця до менш значних деліктів) і забезпечення за рахунок цього масової толерантності і гармонізації суспільних відносин.

Кримінально-правові відносини – це відносини, врегульовані нормами кримінального права. Вони виникають між державою, в особі органів правосуддя і органів, що забезпечують правосуддя (дізнання, досудове слідство, прокуратура, органи, які виконують покарання та інші заходи кримінально-правового впливу) та особою, що вчинила суспільно-небезпечне діяння, передбачене Особливою частиною КК України (основні учасники), а також потерпілим та третіми особами (секундарні учасники).

Об’єктом кримінально-правових відносин є реальні дії учасників цих відносин, тобто те, на що спрямовані їхні можливі дії, – взаємні права і обов’язки суб’єктів.

Змістом кримінально-правових відносин є можливі дії його учасників, інакше кажучи: права та обов’язки сторін цих відносин.

Залежно від виникнення, зміни або припинення кримінально-правових відносин юридичні факти в кримінальному праві можна поділити на такі види:

– юридичні факти, які тягнуть за собою виникнення типових кримінально-правових відносин (владних відносин) – правоутворюючі факти;

– юридичні факти – обставини, що тягнуть за собою виникнення специфічних кримінально-правових відносин – відносини рівноправних суб’єктів права, що випливають із реалізації особами наданих їм абсолютних суб’єктивних прав (складні правоутворюючі факти);

– юридичні факти, які змінюють кримінально-правові відносини (правозмінюючі факти);

– юридичні факти, які тягнуть за собою припинення кримінально-правових відносин (правоприпиняючі юридичні факти).

Залежно від характеру суспільних відносин, врегульованих кримінальним правом, кримінально-правові відносини можна поділити на такі види:

1) охоронні, які за підставами виникнення поділяються на:

а) негативна кримінальна відповідальність – з моменту вчинення злочину;

б) правовідносини, що породжуються діянням неосудних та малолітніх;

в) секундарні охоронні правовідносини – з моменту вчинення злочину, який не становить суспільної небезпеки.

2) заохочувальні за підставами виникнення поділяються на:

а) позитивна кримінальна відповідальність – з моменту вчинення суспільно корисного правового поступку;

б) концесуальні правовідносини – дозволена, прийнятна поведінка;

в) змішані правовідносини – має місце незакінчений злочин + заохочення, пов’язане із суспільно корисною поведінкою правопорушника.

21.5. Склад злочину

Підставою кримінальної відповідальності є наявність у вчиненому особою діянні ознак конкретного складу злочину, передбаченого кримінальним законом (ст. 2 КК України).

Законодавчий (нормативний) опис ознак конкретного складу злочину, що містяться в статті 2 Особливої частини Кримінального кодексу, у своїй сукупності закріплює той мінімум ознак, який дає підстави відмежувати злочинне діяння від незлочинного. Наявність цієї сукупності ознак злочинного діяння в поводженні винного є єдиною і достатньою підставою для вирішення питання про можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності за здійснення конкретного діяння.

Поняття злочину і складу злочину перебувають у нерозривній єдності: склад злочину – це законодавче закріплення в законі узагальнених ознак окремих видів злочинів.

Поняття злочину і складу злочину позв’язані між собою, але не тотожні. Матеріальне поняття злочину є основою юридичної конструкції складу будь-якого конкретного злочину і розкриття змісту його необхідних ознак. Поняття злочину конкретизується в кримінальному законодавстві у формі окремих складів злочинів.

Під складом злочину розуміють сукупність об’єктивних і суб’єктивних ознак, установлених законом, що характеризують суспільно небезпечне діяння як злочин. Очевидно, склад злочину правильніше називати не просто сукупністю ознак, а їх системою, тому що склад злочину володіє всіма найважливішими ознаками, які властиві системі як цілісності. Подібно властивостям будь-якої системи, відсутність якогось із елементів складу злочину ліквідує всю систему в цілому.

Склад злочину – це правове поняття про злочин. Склад злочину утворюють ознаки, що характеризують об’єкт злочину, його об’єктивну сторону, суб’єкт злочину і суб’єктивну сторону злочину. Кожний із чотирьох елементів складу (об’єкт, об’єктивна сторона, суб’єкт, суб’єктивна сторона), у свою чергу, характеризується обов’язковими і факультативними ознаками, що визначають конкретний склад злочину. Без встановлення обов’язкових ознак складу злочину неможливе притягнення особи до кримінальної відповідальності і правильна кваліфікація злочину. Кваліфікація злочину – це логічний процес установлення всіх необхідних ознак злочину й ототожнення їх із ознаками конкретного складу злочину, закріпленого в кримінально-правових нормах Особливої частини КК України.

Склади злочинів поділяються на види: за конструкцією складу злочину (матеріальний, формальний та усічений); за ступенем суспільної безпеки (основний, кваліфікований та з пом’якшувальними обставинами); за характером структури складу злочину (простий та складний).

Об’єкт злочину – охоронювані кримінальним законом суспільні відносини, на які здійснюється злочинне посягання. Такими суспільними відносинами є: суспільний лад, політична й економічна система держави, відносини власності, особистість, політичні, трудові, майнові та інші права і свободи громадян і правопорядок.

Предмет злочину – це речі матеріального світу, посягаючи на які суб’єкт заподіює шкоду охоронюваним кримінальним законам, суспільним відносинам. Встановлення предмета злочину в ряді випадків допомагає правильно кваліфікувати злочин. У кримінально-правовій літературі предмет досліджується в трьох площинах: предмет суспільних відносин, що охороняється, предмет злочину і предмет злочинного посягання.

Потерпілий від злочину – це фізична особа, яка є суб’єктом охоронюваних законом України суспільних відносин і якій злочином заподіяно моральну, майнову або фізичну шкоду.

Об’єктивна сторона злочину – це зовнішня сторона злочину, що характеризується злочинним діянням (дією чи бездіяльністю), у результаті якого настають визначені суспільно небезпечні наслідки або створюється загроза їх настання.

Об’єктивна сторона злочину визначається наступними ознаками: суспільно небезпечним діянням (дією чи бездіяльністю), суспільно небезпечними наслідками, причинним зв’язком між діянням і небезпечними наслідками, що наступили суспільно, а також місцем, часом, засобом, обстановкою здійснення злочину.

Суспільно небезпечне діяння може знайти свій вияв у формі активних дій або у формі пасивної бездіяльності. Відповідальність за злочинну бездіяльність настає за умови, коли особа повинна була і могла діяти певним чином. Повинність (обов’язок) діяти можуть породжувати різні підстави: закони, підзаконні акти, договір, професійні чи службові функції, родинні відносини, добровільно взяті на себе зобов’язання тощо.

Суспільно небезпечні діяння (дії або бездіяльність) – це вольові вчинки людини, які уявляють собою психофізичний зв’язок зовнішньої і внутрішньої сторін її поведінки. Однак трапляються ситуації, за яких вольовий фактор відсутній або паралізований. До таких обставин належать: нездоланна сила, фізичний чи психічний примус.

Суспільно небезпечні наслідки визначаються як збиток (шкода), яка заподіюється злочинним діянням суспільним відносинам. Наслідки бувають декількох видів: матеріальні і нематеріальні. Матеріальні наслідки підрозділяються на майнові і наслідки особистого (фізичного) характеру. Майнові наслідки можуть виражатися в позитивній шкоді або в упущеній вигоді.

Причинний зв’язок в кримінальному праві – це об’єктивний зв’язок між суспільно-небезпечним діянням і наслідками, що настали. Він повинен відповідати наступним умовам: діяння за часом має передувати наслідкам, діяння має бути головною, основною причиною, що спричинила саме цей злочинний результат (наслідок). У матеріальних складах злочинів встановлення причинного зв’язку між суспільно небезпечним діянням і наслідками є обов’язковим.

Факультативними ознаками об’єктивної сторони є місце, час, спосіб, знаряддя, засоби, обстановка. Якщо ці ознаки вказані в диспозиції статті кримінального закону, то вони виконують роль обов’язкових ознак конкретного складу злочину.

Місце здійснення злочину – це визначена територія, де відбувається суспільно небезпечне діяння і настають суспільно небезпечні наслідки. Місце здійснення злочину найчастіше виступає як факультативна ознака об’єктивної сторони складу злочину, але у випадках прямої вказівки в законі на місце здійснення злочину воно може бути й обов’язковою ознакою. Наприклад, у складі контрабанди місцем здійснення злочину є митний кордон.

Час здійснення злочину – це визначений відрізок часу, у плині якого відбувається суспільно небезпечне діяння і настають суспільно небезпечні наслідки. Ця ознака здебільшого є факультативною, однак у деяких видах злочинів вона наздобуває характеру обов’язкової ознаки. Наприклад, воєнний час вказано як кваліфікуючу ознаку ряду військових злочинів.

Обстановка здійснення злочину – це конкретні об’єктивні обставини, за яких відбувається злочин. Ця обставина також частіше виступає як факультативна ознака об’єктивної сторони складу злочину, але в прямо зазначених у законі випадках вона може стати обов’язковою ознакою, наприклад здійснення військового злочину в бойовій обстановці.

Спосіб здійснення злочину – це сукупність прийомів і методів, що використовуються при здійсненні злочину. Спосіб здійснення злочину може виступати як обов’язкова ознака за прямої указівки закону. Наприклад, указуючи на спосіб розкрадання, законодавець визначає окремі форми розкрадання (крадіжка, грабіж, розбій, вимагання, шахрайство, присвоєння, чи розтрата, зловживання службовим становищем). У деяких випадках спосіб може бути зазначений як обтяжуюча обставина. Наприклад, у складі вбивства при обтяжуючих обставинах однією із ознак є спосіб, небезпечний для життя багатьох осіб чи здійснення цього злочину з особливою жорстокістю. В обох випадках спосіб має важливе кримінально-правове значення для кваліфікації. Крім того, спосіб здійснення злочину може враховуватися судом при обранні міри покарання. В інших ситуаціях він може виступити як факультативна ознака об’єктивної сторони складу злочину.

Засоби здійснення злочину – це предмети матеріального світу, що використовуються злочинцем при здійсненні суспільно небезпечного діяння. Засоби здійснення злочину варто відрізняти від предмета злочину. Наприклад, вогнепальна чи холодна зброя може бути засобом здійснення злочину (вбивства, розбійного нападу) чи предметом злочину (незаконне виготовлення зброї). У деяких випадках засоби здійснення злочину можуть бути обов’язковою ознакою складу злочину, наприклад бандитизму або особливо злісного хуліганства.

Суб’єкт злочину – це особа, яка під час вчинення злочину усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій і могла ними керувати, тобто була осудною або обмежено осудною, а також досягла встановленого кримінальним законом віку. Суб’єктом злочину може бути лише людина, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. За діючим кримінальним законодавством суб’єктами злочинів є громадяни України, особи без громадянства й іноземні громадяни, які не мають дипломатичного імунітету.

Не можуть бути визнані суб’єктом злочину юридичні особи (підприємства, установи, організації та ін.). Тому якщо на якомусь підприємстві внаслідок порушення правил охорони праці загинули люди, відповідальність несе не підприємство, а винні в цьому конкретні люди. Звичайно, що проблема уніфікації законодавства у сфері відповідальності юридичних осіб не є простою і швидко вирішуваною. Недаремно у Конвенції ООН «Про боротьбу із транснаціональною (організованою) злочинністю» (Палермо, 2000 р.) країнам-учасницям рекомендовано вирішувати питання про відповідальність юридичних осіб відповідно до традицій національних правових систем, поступово уніфікуючи чинне законодавство, зводячи його до єдиних схем і параметрів. Більш жорсткі вимоги, які прямо приписують встановлення кримінальної відповідальності юридичних осіб за корупційні злочини, висунуто Радою Європи у Конвенції «Про кримінальну відповідальність за корупцію» (ст. 18).

Це, по-перше, визначає наперед рішення проблеми диференціації відповідальності юридичних осіб з поступовою декриміналізацією економічних суспільних відносин у сфері впливу на осіб фізичних. Кримінальне законодавство України в галузі регуляції економічних відносин перенасичено репресивністю, заходи впливу на фізичних осіб не завжди адекватні шкоді, яку зазнає держава і суспільство, справжні винуватці (корпорації і юридичні особи) залишаються безкарними.

По-друге, криміналізація економічних відносин і тенденція підпорядкування економічної політики держави специфічним інтересам кримінальних структур є гострою проблемою. Йдеться про злочинні зловживання корпорацій, про так звану «білокомірцеву» злочинність, що стала, нарівні із корупцією, бичем сучасної економіки.

Для того щоб визначити, чи містить вчинене діяння склад злочину і, відповідно, чи можлива кримінальна відповідальність, необхідно з’ясувати, чи має особа, що вчинила це діяння, встановлені в законі ознаки. Такими ознаками, передбаченими в усіх складах злочину, є осудність і досягнення певного віку. Ці ознаки незмінні й обов’язкові для всіх складів.

Осудною визнається особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії і керувати ними. Підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, яка під час вчинення злочину, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Неосудність в кримінальному праві. Особи, визнані у встановленому законом порядку неосудними, не підлягають кримінальній відповідальності. Неосудність – це нездатність особи усвідомлювати свої дії і керувати ними, яка виникла внаслідок психічного захворювання особи. Неосудність характеризується двома критеріями: медичним (наявність психічного захворювання) і юридичним (нездатність особи усвідомлювати свої дії і керувати ними під час вчинення злочину). Медичний критерій неосудності характеризується одним із чотирьох різновидів розладу психічної діяльності: хронічним психічним захворюванням, тимчасовим розладом психічної діяльності, недоумством або іншим хворобливим станом психіки. Юридичний (психологічний) критерій неосудності характеризується інтелектуальним і вольовим моментами. Інтелектуальний момент означає відсутність у особи здатності усвідомлювати свої дії, а вольовий момент означає нездатність особи керувати своїми діями. Для визнання особи неосудною необхідно встановити обидва критерії. До неосудного можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру. Якщо особу було визнано неосудною на момент вчинення злочину, то вона не притягується до кримінальної відповідальності. Якщо ж стан неосудності настав після вчинення злочину, то особа направляється на лікування, а після одужання вирішується питання про доцільність призначення їй покарання.

Як правило, кримінальна відповідальність настає з 16-річного віку. У виняткових випадках можуть бути притягнуті до відповідальності особи з 14-річного віку за злочини, суспільна небезпека яких усвідомлюється підлітком у більш ранньому віці. До них належать: умисні вбивства; посягання на життя державного чи громадського діяча, судді, працівника правоохоронного органа, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця; умисне нанесення тілесних ушкоджень, які заподіяли розлад здоров’я; бандитизм; терористичний акт; захоплення заручників; зґвалтування; крадіжка; грабіж; розбій; хуліганство; умисне знищення або пошкодження майна; пошкодження шляхів сполучення і транспортних засобів та інші злочини, перелічені в ст. 22 КК України. Особа вважається такою, що досягла певного віку, не в день народження, а після двадцяти чотирьох годин дня від народження.

Спеціальний суб’єкт злочину – це особа, яка крім необхідних ознак (віку й осудності) повинна володіти ще й додатковими ознаками, що обмежують можливість притягнення її до кримінальної відповідальності за вчинення конкретного злочину. Ознаки спеціального суб’єкта можуть бути класифіковані у такий спосіб: ознаки, які характеризують правове становище осіб, демографічні ознаки особистості винного, посадовий стан, фах, характер виконуваної роботи, а також ознаки особи, які характеризують її минулу антисоціальну діяльність (повторність, судимість). Ознаки, що характеризують спеціальних суб’єктів, передбачені у нормах статей Особливої частини КК України.

Особа, яка вчинила злочини у стані сп’яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин, підлягає кримінальній відповідальності. Вчинення злочину у стані фізіологічного сп’яніння є обставиною, яка обтяжує покарання. Патологічне сп’яніння визнається різновидом психічного розладу при встановленні медичного критерію обмеженої осудності або неосудності.

Суб’єктивна сторона складу злочину – це внутрішнє (психічне) ставлення суб’єкта до суспільно небезпечного діяння і його наслідків. Суб’єктивна сторона характеризується однією з форм вини, мотивом і метою. Вина є обов’язковою ознакою суб’єктивної сторони всіх складів злочинів.

Вина особи є основною, обов’язковою ознакою будь-якого злочину. Вона визначає саму наявність суб’єктивної сторони і значною мірою її зміст. Відсутність вини виключає суб’єктивну сторону і тим самим склад злочину.

У ст. 62 Конституції України і ст. 2 КК України закріплено один із найважливіших принципів кримінального права – принцип кримінальної відповідальності лише за наявності вини. Кримінальній відповідальності і покаранню підлягає лише особа, винна у вчиненні злочину, тобто така, що умисно чи з необережності вчинила передбачене кримінальним законом суспільно небезпечне діяння. Чітке законодавче закріплення цього положення є важливою гарантією дотримання законності. Це положення знаходить своє конкретне вираження у статтях 23, 24, 25 КК України, де дано загальне поняття вини і її форм: умислу і необережності.

Під виною розуміється психічне ставлення особи до вчинюваного нею суспільно небезпечного діяння і його наслідків. Вину визначає її зміст, ступінь і форма. Під змістом вини розуміють її предметну характеристику, соціальну сутність. Ступінь вини – це оціночна, кількісна категорія. Наприклад, при збігові об’єктивних ознак умисне діяння є більш суспільно небезпечним ніж необережне.

Форма вини – це поєднання певних ознак інтелектуального і вольового моментів, закріплених у кримінальному законі. Вина може виявлятися у формі умислу або необережності. Умисел поділяється на прямий і непрямий. Необережність поділяється на злочинну самовпевненість та злочинну недбалість.

Умисел в кримінальному праві буває прямим і непрямим. За наявності прямого умислу винна особа усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх дій чи бездіяльності, передбачає настання суспільно небезпечних наслідків і бажає їх настання. Непрямим визнається такий вид умислу, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії чи бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки, не бажала, але свідомо припускала їх настання або байдуже ставилася до їх настання. Непрямий умисел відрізняється від прямого, головним чином, за вольовим моментом. Якщо при прямому умислі особа бажала настання суспільно небезпечних наслідків, то при непрямому вона не бажала їх настання, але свідомо їх допускала. Поряд із зазначеними видами умислу можна вирізнити наступні його різновиди:

1) за ступенем конкретизації злочинних намірів: визначений, невизначений, альтернативний;

2) за часом виникнення умислу: заздалегідь обміркований, раптово виниклий і афектований.

Визначений умисел характеризується чіткою конкретизацією у свідомості особи наслідків вчиненого нею суспільно небезпечного діяння. При встановленні цього виду умислу кваліфікація дій винного відбувається за спрямованістю умислу. Невизначений умисел має місце, коли особа передбачає можливість настання суспільно небезпечних наслідків без їхньої чіткої конкретизації. Тому в цьому випадку вчинене кваліфікується за фактичним результатом. Альтернативний умисел припускає настання різних видів наслідків, які винний рівною мірою вважає сприйнятливим. Тому кваліфікація відбувається також за фактичним результатом. Заздалегідь обміркований умисел (передумисел) характеризується тим, що між його виникненням і реалізацією є певний проміжок часу, під час якого особа розробляє план, підготовляє знаряддя і засоби, підшукує співучасників, а лише потім реалізує задумане. Умисел, який виник раптово, реалізується винним відразу ж після його виникнення. Різновидом умислу, який виник раптово, є афектований умисел, що виникає у винного раптово у відповідь на неправомірні дії потерпілого. Афектований умисел є пом’якшуючою відповідальність обставиною і враховується при призначенні покарання, а в деяких випадках впливає на кваліфікацію злочину. Наприклад, вбивство в стані сильного душевного хвилювання (у стані афекту) винесене законодавцем у самостійну статтю Кримінального кодексу України (ст. 116).

Необережність та її види. Вина особи може бути також у формі необережності. Кримінальний закон передбачає два види необережної форми вини: злочинну самовпевненість і злочинну недбалість.

Злочинна самовпевненість – це таке психічне ставлення винного до вчинених ним діянь, за якого особа передбачає можливість настання суспільно небезпечних наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховує на їх відвернення. Передбачення можливості настання наслідків має абстрактний характер, особа не конкретизує у своїй свідомості злочинний результат. Вольовий момент злочинної самовпевненості полягає в тому, що особа легковажно розраховує на відвернення суспільно небезпечних наслідків. При цьому особа сподівається на реальні обставини, які, на її думку, можуть запобігти настанню наслідків. Наприклад, водій, який перевищив швидкість руху, розраховує на свій професійний досвід, обстановку і сподівається, що зможе вчасно зупинити транспортний засіб, не допустивши наїзду на пішохода, але наслідки настають.

Злочинна недбалість характеризується таким психічним ставленням до вчиненого, за якого особа, діючи певним чином, не передбачає можливості настання суспільно небезпечних наслідків, хоча повина була і могла передбачити їх настання. Злочинна недбалість визначається двома критеріями: об’єктивним і суб’єктивним. Об’єктивний критерій означає обов’язок конкретної особи передбачити настання суспільно небезпечних наслідків і базується на вимогах персональної відповідальності особи (обов’язок передбачити настання суспільно небезпечних наслідків). Суб’єктивний критерій злочинної недбалості ґрунтується на можливості особи передбачити зазначені в законі наслідки. Для наявності злочинної недбалості необхідно встановлювати обидва критерії.

На жаль, український законодавець обійшов увагою питання про змішану форму вини. Проте наука кримінального права на підставі аналізу деяких статей Особливої частини КК України розробила поняття змішаної форми вини (іноді її називають складною або подвійною). Змішана форма вини являє собою різне психічне ставлення особи у формі умислу і необережності до різних об’єктивних ознак одного і того самого складу злочину. За змішаної форми вини щодо одних ознак складу мається умисел (прямий чи непрямий), а щодо інших – необережність (самовпевненість чи недбалість). Питання про змішану форму вини виникає в тих складах злочину, у яких об’єктивна сторона за своїм характером є складною.

Можна виокремити дві групи злочинів зі змішаною формою вини. Перша група – це злочини, у яких діяння саме по собі не є злочинним, а стає таким лише за умов, що воно завдало тяжких наслідків. Тут визначальне значення має необережне ставлення до цих наслідків. Саме воно і визначає віднесення цих злочинів до необережних. Друга група – це злочини, де стосовно найближчого наслідку передбачається умисел (прямий чи непрямий), а стосовно віддаленого наслідку – необережність; тут злочин у цілому визнається умисним. У цих злочинах саме умисне ставлення до діяння і найближчого наслідку визначає спрямованість діяння і характер його суспільної небезпечності.

Мотив і мета злочину. В суб’єктивній стороні складу злочину мотив і мета можуть виступати як обов’язкові чи факультативні ознаки. У тих випадках, коли мотив і мета прямо зазначені в законі або їх мають на увазі, вони є обов’язковими ознаками. У деяких випадках мотив і мета можуть враховуватися як пом’якшуючі чи обтяжуючі обставини при призначенні покарання. Мотив – це спонукання особи до вчинення злочину. Мотиви можуть бути низького морального змісту (наприклад, користь), мотиви, що позбавлені низького морального змісту (наприклад, співчуття). Мета – це уявлення особи про кінцевий результат суспільно небезпечного діяння. Наприклад, мета наживи при вчиненні розкрадань.

Юридична помилка – це невірне, хибне уявлення особи про злочинність чи незлочинність вчиненого нею діяння, його кваліфікації або караності. Видами юридичних помилок є: уявний злочин, помилка у протиправності діяння, помилка у кваліфікації вчиненого діяння, помилка в караності діяння.

Фактична помилка – це невірне, хибне уявлення особи про обставини, що утворюють об’єктивні ознаки конкретного складу злочину. До фактичних помилок відносять: помилку в об’єкті злочину, помилку в предметі злочину, помилку у знаряддях вчинення злочину, помилку у причинному зв’язку, помилку в суспільно небезпечних наслідках.

Емоції – це психічні стани і процеси в людині, у яких реалізуються її ситуативні переживання, пов’язані з вчиненням нею злочину. Фізіологічний афект – це стан сильного душевного хвилювання, що виник у особи внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання або тяжкої образи з боку потерпілого (наприклад, убивство в стані сильного душевного хвилювання). У теорії кримінального права виокремлюють також патологічний афект, коли настає глибоке затьмарення свідомості особи і вона втрачає здатність усвідомлювати свої діяння або керувати ними. У цьому випадку особа визнається неосудною.

21.6. Обставини, що виключають злочинність діяння

Обставини, що виключають злочинність діяння, – це обставини, наявність яких перетворює діяння, зовнішньо подібні до злочину, на правомірні, а деякі – на суспільно корисні. Ознаки обставин, які виключають злочинність діяння:

а) являють собою свідомий і вольовий вчинок людини, який підпадає під зовнішні ознаки злочину та вчинений за наявності до того певних підстав;

б) є за своїм змістом суспільно корисними чи соціально прийнятними (припустимими);

в) передбачаються нормами різних галузей законодавства;

г) виключають суспільну небезпечність і протиправність діяння, а тим самим – кримінальну відповідальність, тобто є правомірними.

Необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, чи іншої особи, а також суспільних інтересів або інтересів держави від суспільно небезпечних посягань шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної та достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Слід звернути особливу увагу на те, що умови правомірності необхідної оборони поділяються на такі, що належать до нападу, й такі, що належать до захисту. Необхідна оборона визнаватиметься правомірною лише за наявності всіх умов у їхній сукупності. Умови правомірності необхідної оборони, що належать до нападу, є його суспільна небезпечність, наявність, дійсність. Умовами правомірності необхідної оборони, що належать до захисту, є:

1) заподіяння захистом тієї чи іншої шкоди інтересам того, хто нападає, а не третім особам;

2) припустимість захисту не лише своїх прав та інтересів, але також державних і суспільних інтересів, прав та інтересів інших осіб;

3) неперевищення захистом меж необхідної оборони;

4) своєчасність захисту.

Уявною обороною визнаються дії, пов’язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання. Необхідно підкреслити, що дії особи, вчинені за уявної оборони, розрізняються за характером юридичних наслідків, а саме:

а) якщо обстановка, що склалася, давала особі достатні підстави вважати, що має місце реальне посягання, і ця особа не усвідомлювала та не могла усвідомлювати помилковість свого припущення, то кримінальна відповідальність за заподіяну шкоду виключається;

б) якщо особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковість свого припущення, але при цьому перевищила межі захисту, що дозволяються в умовах реального посягання, то вона підлягає кримінальній відповідальності як за перевищення меж необхідної оборони;

в) якщо в обстановці, що склалася, особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального суспільно небезпечного посягання, то вона підлягає кримінальній відповідальності за заподіяння шкоди з необережності.

Не визнаються злочинними дії потерпілого та інших осіб безпосередньо після вчинення посягання, спрямовані на затримання особи, яка вчинила злочин, і доставлення її відповідним органам влади, якщо при цьому не було допущено перевищення заходів, необхідних для затримання такої особи. Перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця, – це умисне заподіяння особі, яка вчинила злочин, тяжкої шкоди, котра явно не відповідає небезпечності посягання чи обстановці затримання злочинця. Такі дії тягнуть за собою кримінальну відповідальність лише в разі заподіяння смерті або тяжкого тілесного ушкодження особі, котра вчинила злочин, тобто за статтями 118 і 124 КК України. Умовами правомірності затримання особи, яка вчинила злочин, є:

1) затримання особи, котра вчинила саме злочин, а не інше правопорушення;

2) застосування насильства лише за наявності упевненості, що саме ця особа вчинила злочин;

3) заподіяння шкоди тому, хто затримується, лише за наявності реальної небезпеки ухилення його від кримінальної відповідальності;

4) заподіяння шкоди тому, хто затримується, лише з метою затримання та доставлення його до органів влади;

5) застосування для затримання особи лише заходів, які мали бути необхідними, тобто виправданими обставинами справи;

6) заподіяння при затриманні шкоди, яка повинна відповідати небезпечності посягання й обстановці захисту.

Не є злочином заподіяння шкоди правоохоронним інтересам у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності. Умови правомірності крайньої необхідності поділяються на такі, що належать до небезпеки, яка загрожує, і такі, що належать до захисту від неї. Умовами правомірності крайньої необхідності, які належать до небезпеки, що загрожує, є:

а) її загроза особистості або правам даної особи чи інших осіб, охоронюваним законом інтересам суспільства або держави;

б) її наявність;

в) її дійсність;

г) неможливість її усунення за даних обставин іншими засобами, не пов’язаними із заподіянням шкоди інтересам третіх осіб.

Умовами правомірності крайньої необхідності, що належать до захисту від небезпеки, яка загрожує, є:

1) спрямованість захисту на охорону інтересів особистості, суспільства та держави;

2) заподіяння шкоди не особам, які створили небезпеку, а третім (стороннім) особам;

3) своєчасність захисту;

4) заподіяння шкоди менш значної, ніж відвернута шкода.

Якщо особа заподіяла шкоду правоохоронним інтересам під безпосереднім впливом фізичного примусу, внаслідок якого вона не могла керувати своїми діями, то заподіяне цією особою не є злочином. Питання про кримінальну відповідальність особи за заподіяння шкоди правоохоронним інтересам, якщо ця особа піддалася фізичному примусу, внаслідок якого вона зберегла можливість керувати своїми діями, а також психічному примусу, вирішується відповідно до положень про крайню необхідність (ст. 39 КК України). Якщо стан крайньої необхідності у згаданих вище випадках не вбачається, застосоване до особи насильство розглядається як пом’якшуюча обставина (п. 6 ч. 1 ст. 66 КК України).

Дія (бездіяльність) особи, що заподіяла шкоду правоохоронним інтересам, але була вчинена з метою виконання законного наказу чи розпорядження, визнається правомірною. Наказ або розпорядження визнаються законними, якщо вони відповідають всім наступним умовам:

1) віддані особою в належному порядку та в межах її повноважень;

2) не суперечать за змістом діючому законодавству;

3) не пов’язані з порушенням конституційних прав і свобод людини та громадянина.

Умовами правомірності дії (бездіяльності) особи, яка виконує наказ або розпорядження, є:

а) наказ або розпорядження відповідає вимогам закону;

б) відсутність у даної особи усвідомлення незаконності наказу чи розпорядження.

Особа, яка відмовилась виконувати явно злочинний наказ або розпорядження, не підлягає кримінальній відповідальності. Якщо особа виконала явно злочинний наказ або розпорядження, то за діяння, вчинені з метою виконання такого наказу чи розпорядження, підлягає кримінальній відповідальності на загальних підставах. Якщо особа не усвідомлювала та не могла усвідомлювати злочинний характер наказу чи розпорядження, то за діяння, вчинені з метою виконання такого наказу чи розпорядження, кримінальній відповідальності підлягає лише особа, яка віддала злочинний наказ або розпорядження.

Діяння, яке заподіяло шкоду правоохоронним інтересам, не визнається злочином, якщо воно було вчинено в умовах виправданого ризику для досягнення значної суспільно корисної мети. Ризик є виправданим, якщо в даній обстановці поставлена мета не може бути досягнена дією (бездіяльністю), не пов’язаною з ризиком, і особа, яка припустилася ризику, обґрунтовано розраховуває, що вжиті нею заходи є достатніми для відвернення шкоди правоохоронним інтересам. Можливість реалізації поставленої мети звичайними, не ризикованими методами та засобами виключає правомірність ризику і перетворює його на суспільно небезпечне діяння, за яке настає кримінальна відповідальність на загальних підставах.

Якщо особа вимушено заподіяла шкоду правоохоронюваним інтересам під час виконання нею відповідно до закону спеціального завдання із попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, беручи в них участь, то її діяння не є злочином. Дана особа підлягає кримінальній відповідальності лише за вчинення у складі злочинного угруповання умисного особливо тяжкого злочину, поєднаного з насильством, або умисного тяжкого злочину, пов’язаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень або настання інших тяжких або особливо тяжких наслідків. Однак особа, яка вчинила зазначені злочини, не може бути засуджена до довічного позбавлення волі, а покарання у вигляді позбавлення волі не може бути призначено їй на строк, більший ніж половина максимального строку позбавлення волі, передбаченого санкцією відповідної статті Особливої частини КК України.

21.7. Закінчений та незакінчений злочин. Добровільна відмова при незакінченому злочині

Статті 13 – 17 КК України регламентують основний зміст інституту стадій вчинення злочину, де розкривається поняття закінченого і незакінченого злочину, види стадій, виокремлюються самостійні підстави кримінальної відповідальності за незакінчений злочин.

Навмисні злочини можуть відбуватися за стадіями, закон вирізняє три стадії: готування, замах і закінчений злочин. На стадії готування створюються умови для здійснення злочину (підшукування і пристосування знарядь, засобів здійснення злочину, усунення перешкод, розподіл ролей та ін.). На стадії замаху відбуваються дії, спрямовані на здійснення злочину, але злочин не завершується з причин, що не залежать від волі винного. На стадіях незакінченого злочину у винного є можливість відмовитися від задуманого. На стадії закінченого злочину виконані всі необхідні дії і наступив злочинний результат. Злочин об’єктивно і суб’єктивно завершено. Момент закінчення злочину є різним залежно від конструкції складу злочину. Кримінальна відповідальність за готування до злочину і за замах на злочин настає за ст. 14 або ст. 15 КК і за тією ж статтею Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за закінчений злочин.

Добровільна відмова від доведення злочину до кінця – це остаточне відмовлення особи за власною волею, з огляду на будь-які мотиви від продовження і доведення до кінця задуманого злочину. Добровільна відмова можлива на стадії готування чи замаху, але до закінчення злочину. Особа, що добровільно відмовилася від доведення злочину до кінця, підлягає кримінальній відповідальності лише в тому разі, якщо фактично вчинені нею діяння містять склад іншого злочину. Від добровільної відмови варто відрізняти каяття. Дійове каяття – це сукупність дій особи, спрямованих на усунення чи зменшення збитку, заподіяного злочином. Дійове каяття має місце після закінчення злочину, може враховуватися як обставина, що пом’якшує відповідальність і покарання. Особа, що вперше вчинила злочин невеликої тяжкості, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона після здійснення злочину щиросердно покаялася, активно сприяла розкриттю злочину і повністю відшкодувала нанесений нею збиток чи усунула заподіяну шкоду.

21.8. Співучасть у вчиненні злочину

Інститут співучасті у злочині є одним із найскладніших у теорії кримінального права. Норми про співучасть розміщені в розділі VІ КК України (статті 28 – 31). У статті 28 дається визначення поняття співучасті у злочині. У ньому сформульовані основні ознаки співучасті, які відображають концепцію, створену правниками ще у другій половині ХІХ століття.

Вчинення злочину об’єднаними зусиллями декількох осіб, як правило, підвищує суспільну небезпечність діяння порівняно із діями злочинця-одинака. Справді, коли злочини вчинюються сумісними, об’єднаними зусиллями декількох осіб, вони допомагають одне одному при їх вчиненні, із більшим успіхом нейтралізують опір жертв, приховують результати вчинення злочину та ін.

При цьому треба особливу увагу звернути на питання про юридичну природу співучасті. У теорії кримінального права склалися дві сталі концепції юридичної природи співучасті. Одна з них має в основі акцесорну природу (від латинського слова accessorium – «додатковий», «несамостійний») характеру співучасті. Прихильники іншої теорії розглядають співучасть як самостійну форму злочинної діяльності. Сутність акцесорної природи співучасті виражається в тому, що центральною фігурою співучасті визнається виконавець, діяльність же решти співучасників є допоміжною, позбавленою самостійного значення. Оцінка дій співучасників і їхня відповідальність повністю залежать від характеру дій виконавця і його відповідальності: карані дії виконавця – карані і дії співучасників, якщо ж виконавець не притягується до відповідальності, то не може наступати відповідальність співучасників. Крім того, караність співучасників повинна наступати за тією статтею, яка передбачає дії виконавця.

Проте більшість науковців критично оцінюють таку концепцію.

За чинним КК України (ст. 26), співучастю у злочині визнається умисна спільна участь декількох суб’єктів злочину у вчиненні умисного злочину.

Законодавче визначення співучасті включає такі ознаки:

– наявність двох та більше суб’єктів злочину, які беруть участь у скоєнні одного умисного злочину;

– спільна їхня участь у скоєнні злочину;

– умисний характер діяльності співучасників.

В теорії кримінального права перші дві ознаки вважають об’єктивними, а третю – суб’єктивною.

Перша об’єктивна ознака співучасті – множинність учасників злочину, полягає в тому, що у вчиненні діяння беруть участь два та більше повноправних суб’єкта злочину (поняття суб’єкта визначено ст. 18 КК України). Якщо ж при вчиненні двома особами злочину один із суб’єктів є неосудним або не досяг віку, з якого наступає кримінальна відповідальність, то співучасть відсутня.

Наступна об’єктивна ознака співучасті – спільність дій. Вона передбачає:

– скоєння злочину загальними, взаємодоповнюваними зусиллями;

– цей злочин є загальним і єдиним результатом їхньої діяльності;

– дії, вчинені кожним учасником, у конкретній обстановці є необхідною умовою для вчинення дій іншими (іншим) злочинцями;

– наявність причинного зв’язку між діянням усіх співучасників та загальним злочинним результатом.

Суб’єктивна ознака співучасті має умисну форму вини, що передбачає:

1) наявність умислу кожного зі співучасників стосовно їхніх власних діянь;

2) наявність умислу відносно діянь інших співучасників;

3) єдність умислу всіх співучасників на вчинення конкретного злочину;

4) єдність загального інтересу всіх співучасників, тобто направленість їхнього умислу на досягнення єдиного злочинного результату.

Єдність умислу всіх співучасників щодо їхніх спільних дій та загального злочинного результату не означає обов’язкового збігу їх мотивів: злочинна діяльність конкретного співучасника може бути викликана різними спонуканнями.

Залежно від тієї чи іншої ролі, яку виконують злочинці при вчиненні злочину спільними зусиллями, Закон виокремлює такі види співучасників: виконавець, організатор, підбурювач та пособник (ч. 1 ст. 27 КК України).

Виконавцем (співвиконавцем) вважається особа, яка:

а) безпосередньо скоїла злочин або;

б) зробила це шляхом використання інших осіб, які, відповідно до закону, не підлягають кримінальній відповідальності.

Організатор скоєння злочину вчиняє одну з наступних дій:

1) організовує вчинення злочину (злочинів);

2) керує підготовкою злочину (злочинів);

3) створює організовану групу або злочинну організацію;

4) керує організованою групою або злочинною організацією;

5) забезпечує фінансування організованої групи або злочинної організації;

6) організовує приховування злочинної діяльності організованої групи або злочинної організації (ч. 3 ст. 27 КК України).

Підбурювачем вважається особа, яка умовлянням, підкупом, погрозою, примусом чи іншим шляхом схилила будь-кого зі співучасників до скоєння злочину.

Підбурювання має місце тоді, коли схиляється конкретна особа (особи) до скоєння конкретного злочину. Тому не є підбурюванням схиляння до заняття злочинною діяльністю взагалі, без вказівки на конкретний злочин, а також заклики більш конкретного характеру, однак адресовані невизначеному колу осіб.

Пособником визнається особа, яка сприяла скоєнню злочину іншими співучасниками:

1) порадами чи вказівками;

2) наданням засобів чи знарядь вчинення злочину;

3) усуненням перешкод для вчинення злочину;

4) заздалегідь даною обіцянкою переховувати злочинця, знаряддя чи засоби скоєння злочину, його сліди та предмети, здобуті злочинним шляхом, або придбати чи збути такі предмети;

5) іншим чином сприяти приховуванню злочину (ч. 5 ст. 27 УК України).

Пособництво за характером дій поділяють на:

– інтелектуальне;

– фізичне.

Інтелектуальним визнається пособництво, яке виражається в наданні порад та вказівок про злочин, що готується, а також у заздалегідь даній обіцянці переховувати злочинця, знаряддя чи засоби скоєння злочину, його сліди та предмети, здобуті злочинним шляхом та інше сприяння приховуванню злочину.

Фізичне пособництво полягає в наданні засобів або знарядь вчинення злочину чи в усуненні перешкод.

Форми співучасті – це об’єднання співучасників, що різняться між собою за характером ролей, які виконуються ними, і за стійкістю їх суб’єктивних зв’язків.

З урахуванням ступеня узгодженості дій співучасників можна виокремити наступні форми співучасті:

1) співучасть без попередньої змови;

2) співучасть за попередньою змовою.

З урахуванням способу взаємодії співучасників воно підрозділяється на:

1) співвиконавство;

2) співучасть у прямому значенні цього слова.

За характером участі окремих співучасників у вчиненні злочину воно поділяється на:

1) просте;

2) складне.

Проста співучасть (співвиконавство) має місце там, де всі співучасники виконують однакові, з правової точки зору, ролі. Так, усі вони виконують дії, вказані в диспозиції конкретної статті Особливої частини КК України.

Складна співучасть (або співучасть з розподілом ролей) передбачає таку діяльність співучасників, коли кожний із них виконує визначену роль у скоєнні злочину. При цій формі одні співучасники є виконавцями, а інші – організаторами, підбурювачами, пособниками.

Складна співучасть охоплює такі форми спільної злочинної діяльності, як організована група та злочинна організація.

За суб’єктивною ознакою можна виокремити такі форми співучасті:

1) група без попередньої змови;

2) група за попередньою змовою;

3) організована група;

4) злочинна організація.

Група без попередньої змови – це два (або більше) виконавці, які до початку злочину не узгоджували своїх дій (не домовлялися про них). Зусилля виконавців об’єднуються або безпосередньо перед злочином, або в процесі його вчинення.

Група за попередньою змовою – це коли два (або більше) суб’єкти домовилися про спільні дії. Така домовленість має місце на стадії готування або замаху.

Організована група – це стійке об’єднання трьох або більше співучасників, яке попередньо зорганізувалось для готування або скоєння злочинів. Вона має такі ознаки:

– наявність трьох або більше осіб;

– попередня їх організованість у спільне об’єднання, метою якою є скоєння двох або більше злочинів;

– стійкість цієї групи;

– об’єднаність усіх єдиним планом із розподілом усіх функцій між співучасниками;

– обізнаність усіх учасників групи про цей план.

Організована група відрізняється від групи за попередньою змовою такими ознаками:

– стійкістю;

– спрямованістю на скоєння двох або більше злочинів;

– кількістю учасників (три та більше).

Злочинна організація являє собою стійке ієрархічне об’єднання п’ятьох або більше осіб, члени якого або його структурні елементи за попередньою змовою організувалися для спільної діяльності з метою скоєння тяжких або особливо тяжких злочинів учасниками даної організації, або для керівництва та координації злочинної діяльності інших осіб, або для забезпечення функціонування як самої злочинної організації, так і інших злочинних груп.

Таким чином, для злочинної організації характерні наступні ознаки:

1) її стійкість;

2) наявність у ній п’ятьох або більше осіб;

3) наявність попередньої змови про її діяльність;

4) мета скоєння тяжких або особливо тяжких злочинів;

5) мета координувати злочинну діяльність інших осіб;

6) мета забезпечувати функціонування як самої злочинної організації, так і інших злочинних груп.

Злочинна організація відрізняється від організованої групи такими ознаками:

1) кількістю осіб;

2) ієрархічністю, яка свідчить про більш високий рівень її об’єднання;

3) спрямованістю на скоєння тяжких або особливо тяжких злочинів;

4) можливістю визнання злочинними організаціями і таких об’єднань, які займаються тільки керівництвом та координацією діяльності інших осіб або забезпеченням функціонування як самої злочинної організації, так і інших злочинних груп.

Співучасть як одна з форм злочинної діяльності не створює якихось особливих підстав кримінальної відповідальності. Однак, окрім загального положення, передбаченого ч. 1 ст. 2 КК України, діють правила, які стосуються відповідальності співучасників (ст. 29 та 30 КК України).

Так, питання відповідальності співучасників, що діють в організованій групі або злочинній організації, вирішується таким чином:

– організатор злочину несе відповідальність за всі злочини, скоєні будь-яким учасником цієї групи, за умови, якщо вони (ці злочини) охоплювались умислом організатора (ч. 1 ст. 30 КК України);

– інші співучасники (учасники групи) несуть відповідальність за ті злочини, у підготовці або вчиненні яких вони брали участь, незалежно від тієї ролі, яку виконував кожний із них;

– дії всіх цих співучасників кваліфікуються за тією статтею Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєння даного злочину злочинною організацією чи організованою групою (наприклад, всі учасники банди, незалежно від ролі, яку вони виконували у злочині, несуть відповідальність безпосередньо за статтею 257 КК України).

При простій співучасті, тобто співвиконавстві, всі співучасники несуть відповідальність за тією статтею Особливої частини Кримінального кодексу, яка передбачає скоєний ними злочин.

При складній співучасті, тобто співучасті з розподілом ролей, питання про відповідальність вирішується таким чином:

– виконавець (співвиконавці) відповідають за тією статтею Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний ними злочин (ч. 1 ст. 29 КК України);

– всі інші співучасники (організатори, підбурювачі, пособники) відповідають за той злочин, який скоїв виконавець (співвиконавці). У зв’язку з цим дії всіх співучасників, за винятком виконавця (співвиконавців), кваліфікуються за тією статтею Особливої частини КК України, за якою кваліфіковані дії виконавця, але з обов’язковим посиланням на ст. 27 КК України (її відповідну частину) та за умови, що співучасники знали про всі обставини справи, були інформовані про них та усвідомлювали їх наявність.

Суб’єктивні ознаки, що визначають кваліфікацію злочину, скоєного виконавцем (наприклад, мотив), можуть бути поставлені іншим співучасникам у вину також за умови, що вони заздалегідь про них (ці ознаки) знали, були інформовані про їх наявність. Інакше ці обставини (тобто суб’єктивні ознаки) ставитися у вину співучасникам не можуть.

Обставини, що пом’якшують або обтяжують відповідальність, але характеризують лише особу співучасника, навіть якщо інші співучасники знали про їх наявність, ставляться у вину лише тому співучасникові, на боці якого вони є. Іншими словами, «особисті обставини», наприклад повторність, рецидив, не можуть впливати на відповідальність інших співучасників. У разі скоєння виконавцем незакінченого злочину інші співучасники підлягають відповідальності за співучасть у незакінченому злочині (ч. 4 ст. 29 КК України).

Співучасники несуть відповідальність лише за ті діяння, які скоєні в межах домовленості, яка відбулася між ними. Відхилення від цієї домовленості може привести до ситуації, за якої вчинене виконавцем не підпадає під ознаки співучасті. У такому випадку має місце так званий ексцес виконавця.

У таких ситуаціях виконавець виходить за межі домовленості з іншими співучасниками і вчиняє більш тяжкий, ніж було домовлено, або взагалі інший злочин. Залежно від ступеня відхилення поведінки виконавця в теорії кримінального права відрізняють кількісний та якісний ексцеси.

Кількісний ексцес має місце тоді, коли виконавець, виходячи за межі домовленості з іншими співучасниками, скоює однорідний із задуманим злочин (наприклад, була домовленість скоїти крадіжку, а він скоює грабіж).

Якісний ексцес – це скоєння виконавцем зовсім іншого, не задуманого співучасниками злочину (наприклад, при домовленості скоїти крадіжку виконавець скоїв убивство).

Оскільки у випадку ексцесу виконавця між ним та іншими співучасниками відсутній суб’єктивний зв’язок (єдність умислу) відносно скоєного, відповідальність за цей злочин несе лише його виконавець.

Інші співучасники повинні відповідати тільки за злочини, скоєні виконавцем у межах їхньої домовленості.

У Кримінальному кодексі України 2001 р. введена норма про добровільну відмову співучасників від скоєння злочину (ст. 31 КК України).

Специфіка правової оцінки їхніх дій при добровільній відмові визначається характером та ступенем участі кожного з них у злочині, що готується або скоюється.

Добровільна відмова співучасників має характеризуватися трьома обов’язковими ознаками:

– добровільність;

– остаточність;

– своєчасність.

При цьому добровільна відмова одних співучасників має певне юридичне значення для оцінки дій інших. Так, добровільна відмова виконавця не звільняє від кримінальної відповідальності організатора, підбурювача, пособника, а добровільна відмова останніх, у свою чергу, не є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності виконавця.

У разі добровільної відмови виконавця інші співучасники підлягають відповідальності за готування або замах на той злочин, від скоєння якого добровільно відмовився виконавець (ч. 1 ст. 31 КК України).

У разі добровільної відмови кого-небудь із співучасників виконавець підлягає відповідальності за готування до злочину або замах на злочин залежно від того, на якій стадії його діяння було припинено (ч. 3 ст. 31 КК України).

Умови, за яких виконавець (співвиконавець) не підлягає кримінальній відповідальності у разі добровільної відмови, аналогічні загальним умовам звільнення від кримінальної відповідальності при добровільній відмові від скоєння злочину (ст. 17 КК України).

Організатор, підбурювач та посібник не підлягають відповідальності при добровільній відмові, якщо виконали одну з таких умов:

– запобігли скоєнню злочину виконавцем взагалі (запобігання на стадії готування) або не допустили доведення злочину виконавцем до кінця (запобігання на стадії замаху);

– своєчасно повідомили відповідним органам державної влади про злочин, що готується або вчинюється. Таке повідомлення має бути своєчасним, інакше воно не звільняє організатора, підбурювача, пособника від кримінальної відповідальності, однак може бути визнано судом обставиною, що пом’якшує покарання (п. 1 ч. 1 і ч. 2 ст. 66 КК України).

Причетність до злочину – це така злочинна діяльність, яка хоча й пов’язана зі вчиненням злочину, однак не є співучастю в ньому через відсутність об’єктивної та суб’єктивної спільності.

У теорії кримінального права виокремлюють три види причетності:

– заздалегідь не обіцяне приховування злочину;

– неповідомлення про злочин;

– потурання злочину.

Заздалегідь не обіцяне приховування злочину – це активна діяльність особи з приховування злочинця, засобів та знарядь скоєння злочину, його слідів або предметів, здобутих злочинним шляхом. При цьому йдеться лише про заздалегідь не обіцяне приховування. Така діяльність кримінально карана тільки в разі, якщо вона пов’язана з приховуванням тяжкого або особливо тяжкого злочину. Окрім того, згідно з ч. 2 ст. 396 КК України, не підлягають кримінальній відповідальності заздалегідь не обіцяне приховування злочину члени сім’ї чи близькі родичі особи, яка вчинила злочин, коло яких визначається законом.

Кримінальний кодекс України 2001 р. вніс деякі корективи в інститут приховування злочину, передбачивши кримінальну відповідальність за укриття злочинної діяльності учасників злочинних організацій шляхом надання приміщень, сховищ, транспортних засобів, інформації, документів, грошей, цінних паперів та ін. (ст. 256 КК України).

Неповідомлення про злочин полягає в неповідомлені особою відповідним органам влади про достовірно відомий злочин, що готується або вже скоєний.

Неповідомлення про злочин вважається причетністю до злочину як у випадку, якщо воно не було заздалегідь обіцяно, так і у випадку, коли воно було обіцяно до моменту готування або скоєння злочину.

Чинний Кримінальний кодекс не передбачає такого спеціального складу злочину, як неповідомлення про злочин, але це не означає, що подібна бездіяльність взагалі виключає кримінальну відповідальність. Особа, яка не повідомила про достовірно відомий злочин, підлягає кримінальній відповідальності, якщо скоєне ним діяння містить ознаки іншого злочину. Це може бути, наприклад, тоді коли неповідомлення про злочин є складовою (елементом об’єктивної сторони) приховування тяжкого або особливо тяжкого злочину (ст. 396 КК України).

Потурання злочину полягає в тому, що особа, яка зобов’язана була та могла протидіяти скоєнню злочину, такому злочину не перешкоджає і тому він вчинюється. Воно характеризується бездіяльністю особи.

Потурання можливо на стадії незакінченого злочину. Кримінально-правова оцінка потурання, як і приховування злочину, значною мірою залежить від суб’єктивного моменту – чи було воно заздалегідь обіцяно. Якщо потурання було заздалегідь обіцяне і його змістом було усунення перешкод для скоєння злочину, воно утворює співучасть у злочині (у вигляді пособництва). А якщо потурання не було заздалегідь обіцяне, то за наявності підстав воно може бути визнано відповідним службовим зловживанням (наприклад, статті 364, 423 КК України).

Стосовно відповідальності за невдале підбурювання або пособництво слід визначити, що підбурювання та пособництво вважається невдалим, коли дії співучасників не досягли бажаного результату: виконавець зовсім не скоїв злочину, хоча спочатку мав намір це зробити або відразу ж відмовився від цього. Діяльність співучасників тут не обмежилася виявленням умислу, оскільки вони виконали певні дії, спрямовані на схиляння особи до скоєння злочину або надання йому допомоги. Їхня діяльність не досягла бажаного результату, але вони зробили все, що вважали за необхідне.

Чинне кримінальне законодавство не містить норм, які регулюють відповідальність осіб при невдалій організаційній діяльності, підбурюванні та пособництві. Однак, виходячи із загальних положень кримінального права, така діяльність потребує оцінки як замах на невдале підбурювання та пособництво і кваліфікуватиметься за ст. 15 та ст. 27 КК України.

Співучасть у злочині зі спеціальним суб’єктом характеризується тим, що окрім загальних властивостей суб’єктів для їх виконавців характерна і наявність додаткових якостей, викладених у статтях Особливої частини КК України. До цих злочинів належать службові, транспортні, військові та деякі інші.

Питання про можливість співучасті загального суб’єкта у злочинах, вчинених тільки спеціальним суб’єктом, є дискусійним. Переважає точка зору, згідно з якою співучасть у злочинах зі спеціальним суб’єктом можлива, однак загальні суб’єкти можуть виступати лише організаторами, підбурювачами або пособниками цих злочинів.

21.9. Покарання

Основним заходом кримінально-правового примусу та формою реалізації відповідальності є покарання. Слід зазначити, що інститут покарання, його призначення, звільнення від покарання і від його відбування у новому КК України зазнав кардинальних змін. Уявлення, що побутували раніше, відповідно до яких система кримінально-правових заходів позбавлена розумної підстави і лише являє собою хаотичне нашарування залишків різних століть, які збереглися за звичкою, змінилося більш раціональною і позбавленою ідеологічних штампів концепцією, згідно з якою злочинність як соціальний процес реалізується в поведінці людей і в цьому розумінні підлягає характеристикам покарання, його регулюючій ролі, спеціально- і загальнопревентивної функціям.

Необхідність охорони правопорядку засобами державної влади визначає застосування заходів державного примусу до осіб, що порушили кримінально-правові заборони.

Уперше в чинному КК України визначено поняття покарання (ст. 50) як заходу примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Незважаючи на певну його дискусійність, пов’язану із належністю до певного покарання і його цілей до постулатів класичної шкоди кримінального права, слід завважити вагомість нормативного визначення покарання для подальшого розвитку української пенології.

З точки зору українського законодавця в розумінні покарання як санкціонованої державою кари, спрямованої на виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів засудженими й іншими особами і такої, що не має на меті завдання фізичних страждань і приниження людської гідності, закладено перспективи аналізу особливостей соціальної реакції на злочини за допомогою системи кримінально-правових заходів.

Слід виокремити специфічні ознаки покарання, з яких і складається поняття покарання:

1) покарання – це міра державного примусу. Поняття покарання як міри означає, що кожен вид покарання має кількісні межі і визначений зміст, тобто являє собою потенційно здійснений спосіб впливу на засудженого, строго регламентований кримінальним законом. Ніхто не вправі виходити за межі кількісних і якісних характеристик покарання, встановлених законом. Лише в межах покарання як міри суд вправі на основі кримінального закону, визначаючи строк і режим покарання, встановити, у яких кількісних, а в ряді випадків і якісних межах застосовувати покарання до конкретної особи. Незаконним визнається позбавлення або обмеження прав і свобод засудженого, непередбачених кримінальним законом і які не є заходами примусового характеру;

2) державний характер примусового заходу. Це означає, що покарання може бути призначено тільки від імені держави і є публічно-правовою, державною оцінкою діяння як злочинного, а особу, що вчинила цей злочин, як зобов’язаного перетерпіти покарання;

3) примусовий характер покарання як державної міри. Всі учасники публічно-правової сфери зобов’язані підкорятися рішенням, що вступили в законну силу, про покарання, а держава вправі застосовувати для їхньої реалізації відповідні заходи впливу, тобто передбачені законом необхідні способи, що забезпечують підпорядкування осіб та органів такого роду рішенням, включаючи необхідні заходи фізичного впливу. Примусовий характер покарання також означає обов’язок засудженого перетерпіти позбавлення й обмеження, пов’язані із застосуванням до нього покарання;

4) кримінальне покарання призначається за ті діяння, що є злочинами, тобто містять всі ознаки складу злочину і застосовується до конкретної особи. Тобто винність є однією з ознак злочину. Зрозуміло, що покарання застосовується до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Безвинне призначення покарання неможливе, і якщо суд не встановить вину конкретної особи у вчиненні конкретного злочину, то до такої особи не можуть бути застосовані заходи примусового впливу, тобто покарання. Це означає, що призначення кримінального покарання і його виконання можливі лише щодо самого винного. Воно не може бути направлено на інших осіб, навіть близьких родичів;

5) покарання призначається тільки за вироком суду і від імені держави. Так, відповідно до ст. 62 Конституції України, «Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду». Згідно ж зі ст. 124 Конституції України «Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами». Тобто жоден інший державний орган не може призначити особі такий примусовий захід, як покарання;

6) покарання, на відміну від інших примусових заходів, спричиняє особливий правовий наслідок – судимість, що може бути знята чи погашена за певних умов, зазначених у кримінальному законі (ст. 88 КК України). Саме судимість відрізняє кримінальне покарання від інших засобів державного примусу. За своїм змістом судимість являє собою певний правовий статус засудженого, пов’язаний з різного роду правообмеженнями та іншими негативними наслідками протягом певного, визначеного в законі строку. Судимість як самостійна ознака покарання визначається тим, що вона визнається обставиною, яка обтяжує відповідальність у разі вчинення нового злочину і зберігає певні обмеження прав засудженого і після відбуття ним. Кримінально-правові наслідки судимості можуть знаходити свій вияв як: обставини, що обтяжують відповідальність, і це впливає на кваліфікацію злочину; обставини, що обтяжують покарання при його призначенні; обставини, що виключають чи обмежують звільнення від кримінальної відповідальності і покарання;

7) покарання за своїм змістом є карою, хоча сам термін «кара» відсутній у визначенні покарання, що діється в КК України. Каральний характер покарання передбачається в обмеженні прав і свобод особи, визнаної винною у вчиненні злочину. Кара є складовою ознакою будь-якого кримінального покарання. Вона визначається строками покарання, наявністю фізичних та моральних страждань і різного роду правообмеженнями. В одних покараннях вона виражена більшою мірою, наприклад, довічне ув’язнення, позбавлення волі, в інших – переважають обмеження інших прав: займатися професійною діяльністю, мати звання, нагороди тощо. В кожному покаранні, безумовно, присутні і моральні страждання – ганьба, сором перед суспільством і своїми близькими.

Мета покарання. Мета – категорія не кримінально-правова, а філософська. У філософії під метою розуміють передбачення у свідомості результату, на досягнення якого спрямовані дії. Вона завжди зв’язана зі здатністю людини передбачати майбутнє і результати своїх дій. З одного боку, мета є моделлю майбутнього, тим що треба ще досягнути, майбутній результат діяльності, з другого боку – вже існуючий образ бажаного результату. Проблема мети покарання цікавила багатьох учених і філософів протягом всієї історії. Чимало запропонованих ними концепцій і теорій не привели до однозначного розуміння цієї складної проблеми. Однак із цих численних теорій можна виокремити дві основні групи: а) абсолютні теорії покарання (теорії відплати); б) відносні теорії покарання (теорії досягнення корисної мети).

Серед абсолютних теорій покарання вирізняють теологічні теорії, теорії матеріальної та діалектичної відплати. Представники абсолютних теорій не вбачали в покаранні ніякого іншого змісту, крім єдиної абсолютної ідеї – мети відплати за вчинений злочин. Тобто покарання призначається тому, що злочин вчинено, як у відплату за нього. Теологічні теорії (Божої відплати), виходячи з того, що злочин є гріх, вважали за мету покарання очищення від цього гріха. Теорію матеріальної відплати розвивав Кант, діалектичної відплати – Гегель, ідеї яких мали суттєвий вплив на розвиток філософських та правових поглядів протягом усього ХІХ століття, а в поєднанні з іншими трактовками – і у ХХ столітті. Так, наприклад, Кант розглядав покарання як матеріальну (реальну) відплату за вчинений злочин і тому відстоював необхідність закріплення різних систем пропорційності злочину і покарання, відплати рівним злом за те зло, яке завдав винний. Наприклад, за вбивство – смертна кара, за статеві злочини – кастрація, за майнові – каторга на різні строки, за образу – застосування заходів, які ганьблять винного, тощо.

Прихильників відносних теорій об’єднувало те, що вони вбачали зміст і корисність покарання в досягненні будь-якої конкретної (корисної) мети, наприклад, для того, щоб утримати інших членів суспільства від злочину, або для виправлення засудженого тощо. Серед відносних теорій найбільшого поширення набула теорія залякування (Бентам та ін.). Її і зараз дотримуються багато криміналістів Англії та США. Модифікацією цієї теорії є теорія психологічного примусу, що була розвинута відомим криміналістом початку ХІХ століття Ансельмом Фейєрбахом. Як і теорія залякування, ця теорія є теорією загального попередження, згідно з якою покарання повинно впливати на громадян, утримуючи їх від вчинення злочинів. Фейєрбах вважав, що покарання повинно давати особі, що вчинила злочин, більше незадоволення, ніж те задоволення, що вона отримала від злочину. За погрозою такого покарання треба утримати людину від злочину. Прихильники теорії спеціального запобігання відстоювали ідею застосування покарання виключно для того, щоб сам винний не вчинив нового злочину. Такі самі ідеї відстоювали й послідовники теорії виправлення, на думку яких покарання має забезпечити виправлення винного, тобто невчинення ним нових злочинів.

Теорії досягнення покаранням якоїсь однієї мети не могли задовольнити практику. Тому в середині XIX ст. з’являються так звані змішані теорії покарання. Загальним для них є поєднання ідей кількох абсолютних і відносних теорій про мету покарання. Прихильники їх в різних варіантах визнають метою покарання: залякування, відплату, відшкодування спричиненої злочином моральної шкоди, виправлення, загальну і спеціальну превенції. Ці теорії різняться не тільки поєднанням мети, а і їх значущістю. В одних превалює мета залякування, відплати, в інших – мета запобігання або виправлення.

Визначення мети покарання – одне з найпринциповіших питань кримінального права. Від його вирішення залежить не лише побудова багатьох інститутів цієї галузі права, але й цілеспрямоване застосування самого кримінального законодавства.

Частина 2 ст. 50 КК України закріпила: «Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принижувати людську гідність».

На підставі цього можна виокремити такі цілі покарання:

1) кара;

2) виправлення засуджених;

3) запобігання вчиненню нових злочинів самим засудженим;

4) запобігання вчиненню злочинів із боку інших осіб.

Під карою як метою покарання розуміють не жорстоку помсту чи відплату особі з боку держави за вчинений злочин, а орієнтацію законодавцем суду на застосування до засудженого такого комплексу обмежень його прав та свобод, який буде відчутним і водночас достатнім для досягнення основних цілей покарання – виправлення засудженої особи, а також спеціальної і загальної превенції.

Мета виправлення засудженого передбачає досягнення певних змін у його особистості, усунення суспільної небезпеки особи, тобто такий вплив покарання, внаслідок якого засуджений під час і після його відбування не вчиняє нового злочину. Виправлення полягає в тому, щоб шляхом активного примусового впливу на свідомість злочинця внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні, криміногенні настанови, змусити дотримуватися положень кримінального закону або, ще краще, прищепити, хай навіть під страхом покарання, законопослушність, повагу до закону. Тобто виправлення пов’язується з появою в засудженого таких рис, властивостей та установок, які б утримували його від вчинення нових, принаймні умисних, злочинів. Досягнення таких наслідків називають юридичним виправленням. Це досить важливий підсумок застосування покарання.

Мета спеціальної (приватної) превенції полягає в такому впливі покарання на засудженого, який виключає повторне вчинення злочинів. Відвернення вчинення нових злочинів з боку засудженого досягається самим фактом його засудження і тим більше – виконанням покарання, коли особу поставлено в такі умови, які значною мірою перешкоджають або повністю позбавляють можливості вчиняти нові злочини. Так, при відбуванні позбавлення волі режим виконання покарання, обмеження контактів, постійний контроль за поведінкою засудженого тощо фізично позбавляють або значно обмежують його можливості вчинити нові злочини. Спеціальне запобігання злочинам досягається призначенням винному певного покарання, засудженням від імені держави та позбавленням істотних прав, благ; розривом злочинних зв’язків між співучасниками або навіть причетними до злочину особами, а також із тими, хто мав злочинний вплив на засудженого; ізоляцією винного від суспільства.

Мета загального попередження (загальна превенція) передбачає такий вплив покарання, який забезпечує запобігання вчиненню злочинів з боку інших нестійких осіб. Покарання звертає цю мету саме на осіб, схильних до вчинення злочинів. Переважна частина громадян не потребує такого впливу покарання. Вони не належать до категорії осіб, схильних до вчинення злочинів, і не вчиняють їх не під погрозою покарання, а внаслідок своїх моральних властивостей, звичок, громадянських та релігійних настанов і переконань. Щодо таких громадян кримінальне покарання підвищує правову культуру, виховує нетерпиме ставлення до злочинців, формує відповідний рівень правосвідомості. Загальна превенція покарання досягається:

1) невідверненістю виконання покарання;

2) наявністю в кримінальному законодавстві певних санкцій: загроза законом покарати будь-кого, хто порушить його заборони, а також самим опублікуванням таких законів; судовим розглядом справи про злочин відкрито, з викриттям усіх обставин та негативною оцінкою вчиненого з проголошенням покарання;

3) публічністю вироку – проголошення вироку від імені держави, в присутності значної кількості людей, переважно знайомих засудженому і т. ін;

4) правовою пропагандою.

Найбільші зміни законодавства торкнулися системи покарань, побудованої з метою орієнтувати суди на призначення порівняно м’якого покарання за принципом «від менш суворого до більш суворого».

Вибір системи визначається культурою й умовами життєдіяльності суспільства. Сама ж система покарань формується під впливом відповідності між злочином та соціальною реакцією на нього. Тому до нового КК України не включені такі види покарань, що раніше зустрічались у радянській правозастосовчій практиці, як звільнення з посади, громадський осуд, позбавлення батьківських прав, спрямування до виховно-трудового профілакторію і смертна кара. Разом із тим, новий КК України містить низку нових видів покарань, раніше невідомих кримінальному праву України і правозастосовчій практиці. До них належать громадські роботи, службові обмеження для військовослужбовців, арешт, обмеження волі, довічне позбавлення волі.

Таким чином, система покарань в Україні являє собою цілісну систему (вичерпний перелік покарань, суворообов’язкових для суду), закономірно розташованих і взаємопов’язаних елементів карального впливу, яку утворюють окремі види покарань, кожен з яких має специфічний зміст, найменування і диференційований за ступенем тяжкості.

Покарання можна класифікувати за різними критеріями.

За характером впливу на засудженого покарання класифікуються на пов’язані з виправно-трудовим впливом на засуджену особу та на покарання, які не пов’язані з виправно-трудовим впливом на засуджену особу.

До покарань, пов’язаних з виправно-трудовим впливом, з урахуванням чинного законодавства, ми відносимо: громадські роботи, виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, позбавлення волі на певний строк, довічне позбавлення волі.

При цьому до системи покарань, пов’язаних з виправно-трудовим впливом, що застосовуються до неповнолітніх, ми відносимо: громадські роботи, виправні роботи та позбавлення волі на певний строк.

До покарань, які не пов’язані з виправно-трудовим впливом, належать: штраф; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину, кваліфікаційного класу; позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; конфіскація майна; арешт. До покарань, які не пов’язані з виправно-трудовим впливом та можуть бути застосовані до неповнолітніх, слід віднести: штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, арешт.

У статті 52 законодавець розмістив покарання за порядком, способом призначення. До основних належать: громадські роботи, виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, арешт, обмеження волі, триманя в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, позбавлення волі на певний строк, довічне позбавлення волі. До додаткових: позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу та конфіскація майна. До змішаних: штраф та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

За один злочин може бути призначено лише одне основне покарання, передбачене в санкції статті Особливої частини КК України, та до основного покарання може бути приєднане одне чи кілька додаткових покарань. Наслідками ухилення від покарання, призначеного вироком суду є відповідальність, передбачена статтями 389 та 390 КК України.

Розміщуючи види покарання у статтях 51 та 98 КК України законодавець розмістив їх залежно від суворості виду покарання від найменш суворого до найбільш суворого. Система для повнолітніх виглядає наступним чином:

1) штраф;

2) позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу;

3) позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю;

4) громадські роботи;

5) виправні роботи;

6) службові обмеження для військовослужбовців;

7) конфіскація майна;

8) арешт;

9) обмеження волі;

10) тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців;

11) позбавлення волі на певний строк;

12) довічне позбавлення волі.

Для неповнолітніх із основних покарань це:

1) штраф;

2) громадські роботи;

3) виправні роботи;

4) арешт;

5) позбавлення волі на певний строк.

За змістом обмежень і позбавлень прав і свобод засудженої особи розрізняють:

1) покарання, що обмежують або позбавляють засуджену особу особистої волі. До них відносять: арешт, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, позбавлення волі на певний строк, довічне позбавлення волі;

2) покарання, що обмежують або позбавляють засуджену особу права власності. До них відносять штраф та конфіскацію майна;

3) покарання, що обмежують трудові та інші права і свободи засудженої особи. До них відносять: позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; громадські роботи; виправні роботи; службові обмеження для військовослужбовців; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

За суб’єктом, до якого можуть застосовуватися покарання, розрізняють:

1) загальні покарання. До них відносять штраф, конфіскацію майна (для повнолітніх), позбавлення волі на певний строк;

2) спеціальні покарання (застосовуються до певної особи). До них відносять: позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; громадські роботи; виправні роботи; службові обмеження для військовослужбовців; арешт; обмеження волі; тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; довічне позбавлення волі.

За можливістю визначення строку покарання вирізняють:

1) строкові покарання. До них відносять: позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; громадські роботи; виправні роботи; службові обмеження для військовослужбовців; арешт; обмеження волі; тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; позбавлення волі на певний строк;

2) безстрокові покарання. До них відносять: штраф; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; конфіскація майна; довічне позбавлення волі.

Штраф – це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і межах, встановлених в Особливій частині КК України, з урахуванням положень ч. 2 ст. 53 Кримінального кодексу. Розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням майнового стану винного в межах від 30 до 50 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини КК України не передбачено більшого розміру штрафу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у вигляді штрафу понад 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, розмір штрафу, що призначається судом, не може бути меншим за розмір майнової шкоди, завданої злочином, або отриманого внаслідок вчинення злочину доходу, незалежно від граничного розміру штрафу, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Суд, встановивши, що такий злочин вчинено у співучасті і роль виконавця (співвиконавця), підбурювача або пособника в його вчиненні є незначною, може призначити таким особам покарання у вигляді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, без урахування розміру майнової шкоди, завданої злочином, або отриманого внаслідок вчинення злочину доходу. Штраф як додаткове покарання може бути призначений лише тоді, якщо його спеціально передбачено в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України.

З урахуванням майнового стану особи суд може призначити штраф з розстрочкою виплати певними частинами строком до одного року. У разі несплати штрафу суд може замінити несплачену суму штрафу покаранням у вигляді громадських робіт, виправних робіт або позбавлення волі.

Позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу може відбутися за вироком суду, коли особа засуджена за тяжкий чи особливо тяжкий злочин.

Позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як основне покарання на строк від двох до п’яти років або як додаткове покарання на строк від одного до трьох років. Позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за умови, що з урахуванням характеру злочину, вчиненого за посадою або у зв’язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю. При призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі на певний строк воно поширюється на весь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 КК України – з моменту набрання законної сили вироком.

Громадські роботи полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування. Громадські роботи встановлюються на строк від шістдесяти до двохсот сорока годин і відбуваються не більш як чотири години на день. Громадські роботи не призначаються особам, визнаним інвалідами першої або другої групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовцям строкової служби.

Покарання у вигляді виправних робіт встановлюється на строк від шести місяців до двох років і відбувається за місцем роботи засудженого. Із суми заробітку засудженого до виправних робіт провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків. Виправні роботи не застосовуються до вагітних жінок та жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною, до непрацездатних, до осіб, що не досягли шістнадцяти років, та тих, що досягли пенсійного віку, а також до військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв’язку та захисту інформації України, працівників правоохоронних органів, нотаріусів, суддів, прокурорів, адвокатів, державних службовців, посадових осіб органів місцевого самоврядування. Особам, які стали непрацездатними після постановлення вироку суду, виправні роботи суд може замінити штрафом із розрахунку трьох встановлених законодавством неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за один місяць виправних робіт.

Покарання у вигляді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених КК України, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк. Із суми грошового забезпечення засудженого до службового обмеження провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків. Під час відбування цього покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.

Покарання у вигляді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України. Перелік майна, що не підлягає конфіскації, визначається законом України.

Покарання у вигляді арешту полягає в триманні засудженого в умовах ізоляції і встановлюється на строк від одного до шести місяців. Військовослужбовці відбувають арешт на гауптвахті. Арешт не застосовується до осіб віком до шістнадцяти років, вагітних жінок та до жінок, які мають дітей віком до семи років.

Покарання у вигляді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов’язковим залученням засудженого до праці. Обмеження волі встановлюється на строк від одного до п’яти років. Обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок та жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

Покарання у вигляді тримання в дисциплінарному батальйоні призначається військовослужбовцям строкової служби на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених КК України, а також якщо суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замінити позбавлення волі на строк не більше двох років триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк. Тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців замість позбавлення волі не може застосовуватися до осіб, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі.

Покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи. Позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п’ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною КК України.

Довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк. Довічне позбавлення волі не застосовується до осіб, які вчинили злочини у віці до 18 років і до осіб у віці понад 65 років, а також до жінок, які були в стані вагітності під час вчинення злочину або на момент постановлення вироку.

Говорячи про інститут призначення покарання, слід завважити, що новий КК України, йдучи назустріч побажанням судової практики і діючи в межах панівної неокласичної правової доктрини, деталізував матеріальні основи призначення покарання (ст. 65 КК України), виписавши детальний і чіткий алгоритм здійснення даної діяльності з урахуванням дотримання принципів диференціації й індивідуалізації кримінальної відповідальності та мінімізації судової дискреції. Чітке окреслення процесу призначення покарання законодавцем, що ґрунтується на принципах законності, гуманізму і справедливості, дає змогу (за умов визначеності і несуперечливості сформульованих санкцій, їх відповідності характеристикам ступеня тяжкості вчиненого злочину і особи винного) призначати останньому необхідне і достатнє для реалізації цілей кримінальної політики нашої держави покарання.

Новий Кримінальний кодекс деталізував застосування обставин, що пом’якшують і обтяжують покарання при його призначенні (статті 66 – 67), більш детально описав принципи призначення покарання за незакінчений злочин і злочин, вчинений у співучасті (ст. 68), детально описав порядок призначення покарання за сукупністю злочинів (ст. 70) і за сукупністю вироків (ст. 71).

Заслугою українських правників став розвиток положення про гуманізацію процесу призначення покарання й послідовне втілення в життя принципу рівності у кримінально-правових відносинах. Так, рішенням Конституційного суду України від 2 листопада 2004 р. положення ч. 1 ст. 69 КК України, згідно із яким призначення більш м’якого покарання, ніж передбачено законом, не допускається щодо осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, було визнано неконституційним, і зараз чинний КК України має детальну регламентацію підстав призначення більш м’якого покарання, ніж передбачено законом.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Розкрийте поняття та предмет кримінального права.

2. Назвіть завдання та функції кримінального права.

3. Які принципи кримінального права?

4. Що являє собою система кримінального права?

5. Що таке наука кримінального права та її співвідношення із суміжними науками?

6. З’ясуйте поняття, ознаки та значення кримінального закону.

7. Охарактеризуйте структуру та систему кримінального закону.

8. Визначте поняття та структуру кримінально-правової норми.

9. З’ясуйте поняття та значення тлумачення кримінального закону.

10. Простежте дію кримінального закону в часі.

11. Які принципи дії кримінального закону у просторі та за колом осіб?

12. Простежте формування й розвиток визначення поняття злочину в історії кримінального права.

13. Розкрийте поняття злочину за кримінальним правом України.

14. Назвіть ознаки злочину.

15. Визначте поняття та ознаки малозначного діяння (ч. 2 ст. 11 КК України).

16. Охарактеризуйте поняття та практичне значення класифікації злочинів.

17. У чому відмінність злочинів від інших правопорушень?

18. Визначте поняття кримінально-правових відносин. Об’єкт, суб’єкт, зміст кримінальних правовідносин.

19. Назвіть юридичні факти у кримінальному праві.

20. Охарактеризуйте поняття та форми реалізації кримінальної відповідальності.

21. Простежте межі та стадії кримінальної відповідальності.

22. Назвіть підстави кримінальної відповідальності.

23. Охарактеризуйте співвідношення понять злочину та складу злочину.

24. Визначте поняття та значення складу злочину.

25. Назвіть функції складу злочину.

26. Які елементи та ознаки складу злочину?

27. Які існують види складу злочину?

28. Охарактеризуйте поняття та значення об’єкта злочину.

29. Які є види об’єктів злочину?

30. Визначте поняття та значення предмета злочину.

31. З’ясуйте співвідношення предмета та об’єкта злочину.

32. Визначте місце потерпілого в кримінальному праві.

33. Охарактеризуйте поняття та значення об’єктивної сторони складу злочину.

34. Охарактеризуйте поняття та форми діяння (дії чи бездіяльності). Умови кримінальної відповідальності за бездіяльність.

35. Визначте поняття суспільно-небезпечних наслідків та їх види.

36. Охарактеризуйте причинний зв’язок як ознаку об’єктивної сторони складу злочину, його поняття та значення в кримінальному праві.

37. Дайте визначення місця, часу, обстановки, способу, знаряддя та засобів вчинення злочину.

38. Охарактеризуйте поняття, ознаки та значення суб’єкта злочину.

39. Розкрийте поняття осудності та обмеженої осудності.

40. Визначте поняття та правові наслідки неосудності.

41. Дайте поняття віку кримінальної відповідальності.

42. Охарактеризуйте поняття та види ознак спеціального суб’єкта злочину.

43. Яка кримінальна відповідальність за злочини, вчинені в стані сп’яніння: види сп’яніння, їх вплив на відповідальність особи?

44. Охарактеризуйте поняття та значення суб’єктивної сторони складу злочину.

45. Розкрийте поняття та форми вини.

46. Розкрийте поняття та види умислу.

47. Розкрийте поняття та види необережної форми вини.

48. Що таке казус, його відмінність від злочинної необережності?

49. Що таке змішана (подвійна, складна) форма вини?

50. Розкрийте поняття та значення мотиву злочину.

51. Розкрийте поняття та значення мети злочину.

52. Охарактеризуйте поняття юридичної помилки та її правове значення.

53. Охарактеризуйте поняття та види фактичної помилки, її значення.

54. Дайте загальну характеристику емоцій та емоційних станів.

55. Розкрийте поняття та види стадій вчинення злочину.

56. У чому полягає готування до злочину, його ознаки?

57. Охарактеризуйте поняття та види замаху на злочин.

58. Що таке закінчений злочин? Особливості закінчення окремих складів злочинів.

59. Що таке добровільна відмова від доведення злочину до кінця?

60. У чому полягає відмінність добровільної відмови від дійового каяття?

61. Назвіть обставини, що виключають злочинність діяння: поняття, види, загальні ознаки.

62. Що таке необхідна оборона: поняття, ознаки, умови правомірності?

63. Що таке уявна оборона: поняття, особливості кримінальної відповідальності?

64. Затримання особи, яка вчинила злочин: поняття, ознаки, умови правомірності.

65. Що таке крайня необхідність: поняття, ознаки, умови правомірності?

66. У чому полягає фізичний та психічний примус: поняття та ознаки?

67. Розкрийте поняття виконання наказу чи розпорядження.

68. Охарактеризуйте діяння, пов’язане з ризиком.

69. У чому полягає виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації?

70. Охарактеризуйте поняття та значення співучасті, об’єктивні та суб’єктивні ознаки співучасті.

71. Назвіть теорії співучасті у кримінальному праві.

72. Які існують форми співучасті?

73. Охарактеризуйте поняття та відмежування групи осіб без попередньої змови, групи осіб за попередньою змовою, організованої групи та злочинної організації.

74. Які існують види співучасників, їх об’єктивні та суб’єктивні ознаки?

75. Назвіть підстави та межі відповідальності співучасників.

76. Що таке співучасть у злочинах зі спеціальним суб’єктом?

77. Що таке ексцес виконавця?

78. Охарактеризуйте відповідальність за невдале підбурювання та пособництво.

79. Визначте поняття та види причетності до злочину.

80. У чому полягає відмінність причетності від співучасті у злочині?

81. Яка кримінальна відповідальність є за приховування злочину?

82. Назвіть теорії покарання в науці кримінального права.

83. Охарактеризуйте поняття та ознаки покарання.

84. Дайте загальну характеристику мети покарання.

85. Дайте визначення системи покарань.

86. Яка класифікація покарань за чинним законодавством?

87. Охарактеризуйте окремі види покарань.

Глава 22

СУДОУСТРІЙ

22.1. Судова система

Судова система України являє собою сукупність незалежних судів, які створені на підставі і в порядку, передбаченими Конституцією і законами України. Структура судової системи базується на нормах Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон) від 7 липня 2010 р. Відповідно до ч. 1 ст. 124 Основного Закону, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегуваня функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається, що не виключає можливості вирішення спорів про право альтернативними структурами, зокрема третейськими судами в порядку, передбаченому законом.

До судової системи України входять суди загальної юрисдикції і Конституційний Суд України. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону, суди загальної юрисдикції становлять єдину систему судів. Конституційний Суд України через специфіку свого правового статусу перебуває за межами цієї системи, проте його діяльність спрямована на забезпечення вимог Конституції в питаннях судоустрою і судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 Конституції України, система судів загальної юрисдикції в Україні будується за принципами територіальності і спеціалізації. Це означає, що, з одного боку, кожен судовий орган поширює свою юрисдикційну діяльність на певну територію, а з другого – до його компетенції законом віднесено розгляд судових справ певних категорій відповідно до його юрисдикції, визначеної законом.

Зазначені принципи покладено в основу структури судів загальної юрисдикції.

На час здобуття Україною незалежності в ній не існувало спеціалізованих судів. Проте невдовзі, на початку 90-х років XX століття, були створені арбітражні (з 1992 року – господарські) суди, основним призначенням яких є вирішення спорів з участю суб’єктів господарської діяльності, а згодом поступово почала функціонувати підсистема адміністративних судів для вирішення спорів з приводу реалізації повноважень органами державної влади і місцевого самоврядування. Ці процеси відповідають тенденціям розвитку судоустрою, які існують в інших європейських країнах.

Структура судової системи складається з окремих ланок або рівнів. Суди, які утворюють певну ланку, розглядають справи однакової юрисдикції. Їхня компетенція поширюється на одну чи на декілька адміністративно-територіальних одиниць або на територію держави в цілому.

Виходячи з цього, існуюча система судів загальної юрисдикції, відповідно до положень частин 2 – 4 ст. 125 Конституції України, поділяється на такі ланки (рівні).

1. Місцеві суди, до яких належать:

– міські, районні в містах, районні суди, які розглядають в основному цивільні, кримінальні справи і справи про адміністративні правопорушення;

– міськрайонні суди аналогічних юрисдикцій, компетенція яких поширюється одночасно на міста обласного значення і прилеглі райони сільськогосподарського профілю;

– господарські суди Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя;

– окружні адміністративні суди, компетенція яких також поширюється на територію зазначених адміністративно-територіальних одиниць.

2. Апеляційні суди, до яких належать:

– апеляційні суди Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, які розглядають в апеляційному порядку цивільні, кримінальні справи і справи про адміністративні правопорушення;

– апеляційні господарські суди та апеляційні адміністративні суди, компетенція яких поширюється на два і більше регіонів.

3. Вищі спеціалізовані суди. Такими судами є:

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ;

Вищий господарський суд України;

Вищий адміністративний суд України.

Кожен із зазначених судів перебуває на вершині «піраміди», до якої належать суди нижчого рівня: місцеві та апеляційні.

На вищі суди покладено:

– розгляд справ відповідної судової юрисдикції в касаційному порядку згідно з процесуальним законом;

– аналіз судової статистики, вивчення й узагальнення судової практики;

– надання методичної допомоги судам нижчого рівня з метою однакового застосування норм Конституції і законів України в судовій практиці на основі її узагальнення та аналізу судової статистики;

– надання судам нижчого рівня рекомендаційних роз’яснень з питань застосування законодавства.

Окрім ланок судової системи, в її структурі виокремлюються також судові інстанції. Частина 1 ст. 17 Закону на додаток до закріплених у Конституції України принципів територіальності і спеціалізації закріплено також принцип інстанційності. Це означає, що одна і та сама справа, рішення за якою оскаржується, може стати предметом послідовного розгляду двох або й трьох судових інстанцій: першої, апеляційної і касаційної. Право зацікавлених осіб на апеляційне і касаційне оскарження судових рішень закріплено у п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України.

Загалом касаційні інстанції збігаються з відповідними ланками судової системи за принципом «одна ланка – одна інстанція». Проте у випадках, передбачених законом, трапляються відступи від цього принципу. Так, вищі спеціалізовані суди, які є судами касаційної інстанції, можуть у випадках, передбачених процесуальним законодавством, розглядати справи відповідних судових юрисдикцій як суди першої або апеляційної інстанцій (п. 2 ч. 2 ст. 32 Закону).

До прийняття зазначеного Закону у структурі судів загальної юрисдикції існувала різна кількість судових інстанцій. Підсистема судів з розгляду цивільних і кримінальних справ складалася з трьох інстанцій (місцеві, апеляційні суди, Верховний Суд України), тоді як підсистеми господарських та адміністративних судів – з чотирьох інстанцій (місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди, Верховний Суд України). Це призводило до істотних відмінностей у процедурі розгляду справ в судах, надавало зацікавленим особам неоднакові можливості для оскарження судових рішень.

Вирівняли цю структуру за рахунок додаткового створення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у результаті чого утворилася однакова кількість інстанцій для всіх судів загальної юрисдикції.

Істотно змінився правовий статус Верховного Суду України, який у результаті втратив повноваження касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону, Верховний Суд України переглядає справи:

– з питань неоднакового застосування вищими спеціалізованими судами одних і тих самих норм матеріального права в подібних правовідносинах у порядку, передбаченому процесуальним законом;

– у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною (Європейським судом з прав людини), порушення Україною міжнародних зобов’язань при вирішенні справи судом.

Верховному Суду не надано, як було раніше, права повторно переглядати в касаційному порядку рішення, які вже були предметом розгляду вищих спеціалізованих судів. Проте він не втратив статус найвищого суду в системі судів загальної юрисдикції. Про це свідчить те, що цей Суд, крім зазначених юрисдикційних питань, вирішує деякі питання конституційно-правового характеру: надає висновок про наявність чи відсутність у діяннях, в яких звинувачується Президент України, ознак державної зради або іншого злочину (ч. 6 ст. 111 Конституції України); вносить за зверненням Верховної Ради України письмове подання про неможливість виконання Президентом України своїх повноважень за станом здоров’я (ст. 110 Конституції України); звертається до Конституційного Суду України з конституційним поданням про відповідність Конституції правових актів вищих органів влади (ч. 2 ст. 150 Конституції України). Ці його повноваження не можуть застосовуватися будь-яким іншим судом.

Слід зазначити, що подібна структура судів діє в Німеччині, де існують п’ять автономних одна від одної підсистем судів загальної юрисдикції, на чолі кожної з яких перебуває відповідний вищий суд, а Верховного Суду як органу, що очолює всю судову систему, взагалі немає. У Франції та деяких інших країнах автономними є системи адміністративних судів.

Проведене в Україні реформування судової системи з виокремленням окремого правового статусу Верховного Суду України може видозмінюватись з урахуванням практики застосування законодавства, але в цілому вона є зрозумілою і зручною для використання і забезпечує зацікавленим особам доступ до судочинства. Графічно її можна зобразити у такому вигляді.

Система судів загальної юрисдикції України

22.2. Юрисдикція Конституційного Суду України

Правовий статус Конституційного Суду України врегульовано в розділі XII Конституції України і Законі України «Про Конституційний Суд України» (далі – Закон) від 16 жовтня 1996 р. Його діяльність відображено в численних рішеннях, опублікованих у Віснику Конституційного Суду України й інших виданнях.

Конституційний Суд України являє собою важливу складову конституційного контролю в демократичній правовій державі, особливо стосовно вищих органів державної влади України. Цю контрольну функцію він здійснює у формі конституційного судочинства, а тому є правомірним його віднесення до судової влади. Конституційний Суд України (далі – Суд) вирішує конституційні спори за зверненнями уповноважених на це суб’єктів. Він сприяє охороні конституційного ладу України, прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст. 2 Закону, завданням Суду є гарантування принципу верховенства Конституції України як Основного Закону держави на всій території України. Це випливає зі ст. 8 Конституції України (ч. 2), відповідно до якої Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і мають відповідати їй.

До компетенції Суду належать:

1) вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів та інших правових актів Верховної Ради України, Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим (ст. 150 Конституції України, п. 1 ст. 13 Закону).

Ці питання розглядаються за зверненнями: Президента України, не менш як 45 народних депутатів України, Верховного Суду України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; Верховної Ради Автономної Республіки Крим;

2) офіційне тлумачення Конституції України та законів України (ст. 150 Конституції України, п. 4 ст. 13 Закону).

Ці питання розглядаються за поданнями: Президента України, не менш як 45 народних депутатів України (підпис депутата не відкликається), Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Верховного Суду України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (ст. 41 Закону);

3) відповідність Конституції України чинних міжнародних договорів України або тих міжнародних договорів, що вносяться до Верховної Ради України для надання згоди на їх обов’язковість (ч. 1 ст. 151 Конституції України, п. 2 ст. 13 Закону) – за зверненнями Президента України, Кабінету Міністрів України;

4) додержання конституційної процедури розслідування та розгляду справ про усунення Президента України з поста в порядку імпічменту (ч. 6 ст. 111, ч. 2 ст. 151 Конституції України) – за зверненням Верховної Ради України;

5) відповідність законопроектів про внесення змін до Конституції України вимогам статей 157 і 158 Конституції України, тобто відсутність в них положень, які передбачають скасування або обмеження прав і свобод людини і громадянина, а також спрямованих на ліквідацію незалежності чи на порушення територіальної цілісності України (ст. 157), додержання строків розгляду питань про внесення змін до Конституції України (ст. 158 Конституції України) – за зверненням Верховної Ради України.

Законом (ст. 43) надано також право звертатися до Суду громадянам України, іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам з письмовими клопотаннями про необхідність офіційного тлумачення Конституції України та законів України з метою забезпечення реалізації чи захисту конституційних прав і свобод. Можливість розгляду цих звернень підвищує правозахисний потенціал Суду.

Формами звернення до Суду є конституційне подання і конституційне звернення (ст. 38 Закону).

Відповідно до ст. 39 Закону, конституційне подання – це письмове клопотання до Конституційного Суду України про визнання правового акта його окремих положень неконституційним, про визначення конституційності міжнародного договору або про необхідність офіційного тлумачення Конституції України та законів України. Конституційним поданням є також звернення Верховної Ради України про дачу висновку щодо додержання конституційної процедури розслідування і розгляду справи про усунення Президента України з поста в порядку імпічменту.

Конституційним зверненням вважається письмове клопотання до Конституційного Суду України, яке надійшло від фізичних або юридичних осіб відповідно до статей 42 і 43 Закону.

Передбачений Законом порядок провадження в Суді спрямовано на те, щоб ретельно з’ясувати матеріали справи, врахувати думки учасників процесу, провести аналіз звернень до Суду з позицій конституційного та інших галузей права і винести рішення, яке відповідає Конституції України і принципу верховенства права. Необхідною умовою для цього є забезпечення незалежності суддів.

Розгляду Судом кожної справи передує вирішення питання про відкриття конституційного провадження колегіями суддів (ст. 49 Закону), на засіданнях Суду (статті 46 – 50). Ухвала про відмову у відкритті провадження у справі може бути винесена у зв’язку з непідвідомчістю Суду питань, поставлених у зверненнях. Остаточне прийняття звернення до провадження здійснюється на засіданні Суду (ст. 50 Закону).

Розгляд справ по суті проводиться на пленарних засіданнях Суду. Перед цим Суд може витребувати від органів влади, підприємств, організацій тощо документи і матеріали, що стосуються справи, призначати експертів для участі в розгляді. Значного поширення набули звернення Суду до провідних юридичних вишів країни, особливо Національного університету «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого» і Національного університету «Одеська юридична академія» про висловлення науковцями-юристами думок щодо обґрунтованості звернень.

Судовий процес відбувається на основі принципу повного і всебічного розгляду справ та обґрунтованості прийнятих рішень (ст. 4 Закону). Учасникам процесу надається право обґрунтовувати свою позицію перед Судом.

Строк провадження у справах за конституційними поданнями не повинен перевищувати трьох місяців, а за конституційними зверненнями – шести місяців. Якщо Суд визнає конституційне подання невідкладним, строк розгляду такого подання не повинен перевищувати одного місяця (ст. 37 Закону).

За результатами розгляду залежно від характеру справ Суд приймає рішення (ст. 61) і дає висновки (ст. 62 Закону), якщо за них проголосувало не менше дванадцяти суддів (ч. 3 ст. 51 Закону) із загальної кількості вісімнадцяти суддів.

У рішенні Суду правовий акт може бути визнаний таким, що відповідає або повністю чи в окремій його частині не відповідає Конституції України, а у висновку – тлумачиться його справжній зміст.

Правову позицію Суду мають поважати і повинні керуватися нею всі органи, які застосовують закони при здійсненні своїх повноважень. Рішення і висновки Суду є остаточними, тобто не можуть бути оскаржені і підлягають обов’язковому виконанню. Нове провадження у справі можна відкрити лише в разі появи нових обставин, які не були предметом його розгляду (ст. 68 Закону).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, «Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Судом рішення про їх неконституційність». Таким чином, фактично відбуваються зміни в чинному законодавстві та ініціюються видання інших нормативних актів замість визнаних неконституційними, в чому виявляється важлива роль Суду у сфері правового регулювання суспільних відносин.

22.3. Цивільна юрисдикція

Суди цивільної юрисдикції розглядають у порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі – ЦПК України) справи про захист порушених, невизнаних або спірних прав, свобод та інтересів, що випливають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту цих прав та інтересів фізичних, юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Цивільні права мають приватноправовий характер і закріплені в Цивільному кодексі України. До предмета цивільних прав, які захищаються в судовому порядку, входять, передусім, відносини майнового характеру, що виникають між автономними, юридично рівними особами, кожна з яких має право на відокремлене майно, а також деякі відносини особистого немайнового характеру.

Цивільні правовідносини можуть бути речовими і зобов’язальними. Речові права – це вид майнових прав, які закріплюють належність речей тим чи іншим суб’єктам права. Зобов’язальні правовідносини – це правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь іншої сторони – кредитора певну дію, як-от: передати речі, гроші тощо, а кредитор має право вимагати виконання цих дій. Зобов’язання поділяються на договірні, що виникають за домовленістю сторін або незалежно від їхньої волі в результаті таких юридичних фактів, як заподіяння шкоди, безпідставне збагачення і т. ін.

Житлові права пов’язані із задоволенням потреб громадян у житлі, його збереженням і використанням. Зазначені відносини регулюються нормами житлового законодавства.

Земельні права пов’язані з можливістю використання норм земельного законодавства юридичними і фізичними особами щодо права власності на землю, оренди земельних ділянок для сільськогосподарського виробництва, промислового і житлового будівництва, рекреаційних та інших потреб.

Сімейні права випливають із сімейних особистих немайнових та пов’язаних з ними майнових відносин, заснованих на шлюбі, належністю до сім’ї і відносинах спорідненості. Регулювання сімейних відносин спрямовано на якнайповніше забезпечення прав та інтересів членів сім’ї, рівноправності подружжя у шлюбних відносинах, захист прав дитини.

Трудові права громадян реалізуються у сфері трудових відносин.

Всі зазначені права закріплені як у Цивільному, так і в інших кодексах України: Житловому, Земельному, Сімейному, а також у Кодексі законів про працю.

Отже, термін «цивільна юрисдикція» у вузькому розумінні поширюється лише на захист суто цивільних прав, а в широкому – також інших названих вище прав, свобод та інтересів громадян, а відтак стосується широкого кола суспільних відносин.

Судами цивільної юрисдикції є міські, районні, районні в містах, міськрайонні суди як суди першої інстанції, судові палати в цивільних справах апеляційних судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, судова палата в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ як суд касаційної інстанції.

Цивільні справи в судах першої інстанції розглядаються одноособово суддею, який є головою і діє від імені суду. Окремі справи у випадках, передбачених ЦПК України, розглядаються колегією у складі одного судді і двох народних засідателів, які при здійсненні правосуддя користуються усіма правами судді. Цивільні справи в судах апеляційної інстанції розглядаються колегією у складі трьох суддів, а в суді касаційної інстанції – колегією у складі п’яти суддів (ч. 1 – 4 ст. 18 ЦПК України).

Видами цивільного судового провадження є наказне, позовне і окреме провадження.

Наказне провадження розглядається як спрощена форма судового провадження. Його існування викликано потребами прискорення розгляду частини цивільних справ, запобігання судовій тяганині. При цьому запозичено практику багатьох європейських країн.

Результатом наказного провадження є постановлення суддею рішення у формі судового наказу. Судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених у ст. 96 ЦПК України.

Судовий наказ може бути видано, якщо:

1) заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати;

2) заявлено вимогу про компенсацію витрат на проведення розшуку відповідача, боржника, дитини або транспортних засобів боржника;

3) заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості;

4) заявлено вимогу про присудження аліментів на дитину в розмірі тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов’язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших зацікавлених осіб;

5) заявлено вимогу про повернення вартості товару неналежної якості, якщо є рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту продажу товару неналежної якості, ухвалене на користь невизначеного кола споживачів (ч. 1 ст. 96 ЦПК).

Характерною рисою наказного провадження є те, що воно не пов’язано із розглядом спору про право. Факт і сума заборгованості боржником не заперечуються, а її непогашення пояснюється відсутністю коштів або іншими причинами. Це дає змогу, наприклад, забезпечити оперативне вжиття заходів з погашення заборгованості по квартирній платі і комунальних послугах.

Позовне провадження застосовується при розгляді цивільних справ за наявності спорів для захисту порушених прав особи, оспорюваних іншими особами, або тих, що не визнаються ними. До суду подаються не заяви, як у спрощеному провадженні, а позови. Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЦПК України, позов пред’являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції.

При розгляді справ у позовному провадженні додержуються всі принципи цивільного судочинства на основі принципу змагальності (ст. 10 ЦПК). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Окреме провадження (назва має умовний характер) – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Ці ознаки об’єднують різні за характером види окремого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про:

1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи;

2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності;

3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою;

4) усиновлення;

5) встановлення фактів, що мають юридичне значення;

6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред’явника та векселі;

7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність;

8) визнання спадщини відумерлою;

9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку;

10) обов’язкову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу;

11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

У порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом (ч. 3 ст. 234 ЦПК України).

22.4. Адміністративна юрисдикція

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), його завданням є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто у сфері реалізації повноважень органами державної влади і місцевого самоврядування при виконанні ними владних управлінських функцій. До адміністративного суду можна оскаржити будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли для цього встановлено інший порядок оскарження, наприклад, рішення і дії органів розслідування оскаржуються до загальних судів. Діяльність суду є дійовим способом захисту прав і свобод від сваволі владних структур та їх посадовців.

Відповідно до ст. 17 КАС України, юрисдикція судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв’язку зі здійсненням суб’єктом владних управлінських повноважень, і поширюється, зокрема, на спори: юридичних і фізичних осіб – із суб’єктами цих повноважень щодо оскарження їх нормативних чи індивідуальних правових актів, дій чи бездіяльності; прийняття громадян на публічну службу в органах державної влади і місцевого самоврядування, її проходження і звільнення з неї; між суб’єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої управлінської компетенції; з приводу укладення, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; справ за зверненнями суб’єктів владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією і законами України, наприклад про заборону судом оголошеної протестної акції; щодо правовідносин, пов’язаних з виборчим процесом та процесом референдуму.

Остання сфера діяльності адміністративних судів носить яскраво виражений «сезонний» характер.

Специфікою адміністративного судочинства є те, що воно здійснюються по першій інстанції як окружними адміністративними судами, так і районними та прирівняними до них судами. При цьому останні діють у цих випадках відповідно до ст. 18 КАС України як адміністративні суди. До числа цих справ належать: адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам; про рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, усі адміністративні справи у спорах щодо пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат; з приводу рішень, дій та бездіяльності органів і посадових осіб державної виконавчої служби.

Решта адміністративних спорів розглядається окружними адміністративними судами. За бажанням позивачів справи щодо оскарження дій або бездіяльності посадових чи службових осіб місцевих органів виконавчої влади можуть розглядатися місцевим загальним судом як адміністративним судом.

Встановлення такої альтернативної підсудності обумовлено тим, що частині громадян зручніше звертатися до місцевого суду через віддаленість спеціалізованих адміністративних судів.

Особливістю адміністративної юрисдикції є те, що деякі справи розглядаються не окружними адміністративними чи місцевими судами, а судами вищого рівня по першій інстанції.

Так, справи про оскарження нормативно-правових актів Уряду України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, Національного банку України та інших суб’єктів владних повноважень, компетенція яких поширюється на всю територію України, крім випадків, передбачених КАС України; справи з приводу оскарження рішень Антимонопольного комітету України з розгляду скарг на порушення законодавства у сфері державних закупівель, справи, відповідачем у яких є закордонне дипломатичне або консульське представництво України чи його посадова і службова особа, а також справи про анулювання реєстраційного свідоцтва політичної партії і про її заборону вирішуються окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ (ч. 3 ст. 19 КАС України).

Вищий адміністративний суд як суд першої інстанції розглядає справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (ч. 4 зазначеної статті). Крім того, цей суд переглядає в апеляційному порядку рішення Київського апеляційного адміністративного суду (ч. 3 ст. 20 КАС України).

Формою звернення зацікавлених осіб до адміністративного суду є адміністративний позов. На прохання позивача службовцем апарату суду може бути надана допомога з оформлення позовної заяви (ч. 2 ст. 105 КАС України). Це полегшує звернення до суду за захистом своїх прав громадян, які через похилий вік, хворобу та інші обставини не в змозі самостійно оформити позовну заяву.

Для забезпечення розгляду адміністративних справ у розумні строки і запобігання зловживанням процесуальними правами представників владних структур законом передбачено, що в разі неприбуття в судове засідання відповідача – суб’єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття, розгляд справи не відкладається і вона вирішується на підставі наявних у ній доказів (ч. 4 ст. 128 КАС України).

При розгляді адміністративної справи часто у громадянина і представника органу влади існують неоднакові можливості для обґрунтування своєї правової позиції, особливо якщо громадянин не в змозі скористатися допомогою адвоката. У зв’язку з цим в ч. 2 ст. 71 КАС України передбачено, що у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень обов’язок щодо доведення правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову (ч. 3 ст. 71). Суд може збирати докази з власної ініціативи (ч. 5 цієї статті).

Додержання цих та інших передбачених у КАС України гарантій сприяє кращому забезпеченню прав громадян і юридичних осіб при вирішенні спорів із суб’єктами владних повноважень.

22.5. Юрисдикція господарських судів

Господарськими судами в Україні є місцеві господарські суди Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, апеляційні господарські суди (вісім на 27 регіонів України), Вищий господарський суд України.

Юрисдикція господарських судів визначається суб’єктною і предметною ознаками залежно від правового статусу учасників господарських спорів і характеру цих спорів.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, до господарського суду мають право звернутися підприємства, установи і організації, інші юридичні особи, у тому числі іноземні, а також громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у встановленому законом порядку набули статусу суб’єктів підприємницької діяльності, за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Ефективна діяльність господарських судів – невід’ємна умова забезпечення державної політики з підтримки і розвитку підприємництва. У передбачених законом випадках до господарського суду мають права також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, які не є суб’єктами підприємницької діяльності (ч. 2 цієї статті).

Завдання господарського суду обумовлюють обсяг його юрисдикції, яку складають:

1) спори у справах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів, які, відповідно до ГПК України та інших законів України, віднесені до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України і Рахункової палати з питань, віднесених до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарськими товариствами та їх учасниками, крім трудових спорів;

5) спори у справах щодо обліку прав на цінні папери;

6) спори у справах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб’єкти господарської діяльності, за винятком справ, що віднесені до компетенції адміністративних судів (ч. 1 ст. 12 ГПК України).

Справа, підвідомча господарському суду, може бути передана сторонами на розгляд третейського суду (арбітражу), крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов’язаних із задоволенням державних потреб, та корпоративних спорів (ч. 2 цієї статті). Такий спосіб вирішення господарських спорів набуває дедалі більшого поширення, у тому числі шляхом звернення в арбітражні суди за кордоном.

Господарські справи розглядаються в місцевих господарських судах, апеляційних господарських судах і палатах Вищого господарського суду України (у касаційному порядку).

Справи слухаються судом першої інстанції одноособово, а з огляду на категорію і складність справи – можуть бути розглянуті колегією із трьох суддів, в апеляційному порядку – трьома, а в касаційному порядку – у складі трьох або більшої непарної кількості суддів.

Важливою особливістю діяльності судів господарської юрисдикції є те, що сторони можуть застосовувати засоби досудового врегулювання за домовленістю між собою відповідно до ч. 1 ст. 5 ГПК України. Зацікавлене підприємство або організація з метою врегулювання спору з порушником своїх прав чи інтересів може звернутись до нього з письмовою претензією (ст. 6 ГПК України). У разі її відхилення чи нерозгляду в певний строк зацікавлена сторона звертається до господарського суду з позовною заявою.

На будь-якій стадії провадження у справі за заявою позивача або з власної ініціативи господарський суд може вдатися до забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів здатне утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення (ст. 66 ГПК України). При цьому заборонено вживати забезпечувальні заходи, які порушують нормальну діяльність господарських товариств і можуть сприяти їх протиправному захопленню (проявам «рейдерства»), зокрема забороняти проведення загальних зборів акціонерів, участь у них чи визначення правомочності загальних зборів або учасників господарського товариства (ст. 67 ГПК України).

Розгляд господарських справ відбувається на основі принципів рівності всіх перед законом і судом, гласності і в умовах змагальності сторін. У ході розгляду використовуються письмові та речові докази, висновки експертів, пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі, як усні, так і письмові (ст. 32 ГПК України). Важливу роль у судовому процесі відіграє вивчення документальних матеріалів. При цьому немає потреби в показаннях свідків.

22.6. Правосуддя у кримінальному судовому провадженні

Діяльність судів з розгляду кримінальних справ донедавна регулювалася Кримінально-процесуальним кодексом України від 28 грудня 1960 р. За більш як півстоліття його було докорінно переглянуто. Проте і в такому вигляді він не повністю відповідав завданням реорганізації судочинства на основі верховенства права. У зв’язку з цим 13 квітня 2012 р. з урахуванням рекомендацій вітчизняних фахівців та експертів Венеціанської комісії було прийнято новий Кримінально-процесуальний кодекс України (далі – КПК України).

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Правосуддя у кримінальному судовому провадженні здійснюється районними, районними в містах, міськими та міськрайонними судами по першій інстанції, апеляційними судами Автономної Республіки Крим, областей, Києва і Севастополя як судами апеляційної інстанції, судовою палатою у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ як судом касаційної інстанції, а у випадках, передбачених главою 33 КПК України, – Верховним Судом України.

У місцевих загальних судах та апеляційних судах діє спеціалізація зі здійснення судочинства щодо неповнолітніх. При цьому судді, які здійснюють кримінальне провадження щодо неповнолітніх, не звільняються від виконання обов’язків судді відповідної інстанції. Проте здійснення ними цих повноважень враховується при розподілі судових справ і має пріоритетне значення (ч. 5 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

З числа суддів загального місцевого суду обираються загальними зборами цього суду слідчі судді, які здійснюють повноваження із судового контролю за дотриманням прав і свобод осіб у досудовому кримінальному провадженні в порядку, передбаченому процесуальним законом. При вирішенні питання про створення інституту слідчих суддів запозичено практику провідних європейських країн. Кількість слідчих суддів визначається окремо для кожного суду зборами суддів цього суду (ч. 5 ст. 21 цього Закону).

На слідчих суддів покладено обов’язок розглядати скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування: невнесення відомостей про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру судових розслідувань, нездійснення інших процесуальних дій після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, рішення про зупинення досудового розслідування, його закриття; відмову визнати особу потерпілим, відмову у задоволенні клопотань про проведення слідчих (розшукових) дій тощо (ст. 303 КПК України).

До юрисдикції місцевих та апеляційних судів належать також питання щодо виконання судових рішень у кримінальних справах, зокрема про відстрочку виконання вироку, умовно-дострокове звільнення від виконання покарання, заміну невідбутої частини покарання більш м’яким тощо (ст. 537 КПК України).

Кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється професійним суддею одноособово, за винятком випадків, передбачених законом. Зокрема, розгляд справ щодо злочинів, за які передбачено покарання понад десять років позбавлення волі, здійснюється трьома професійними суддями. Кримінальне провадження у справах про злочини, за які може бути призначено довічне позбавлення волі, здійснюється трьома професійними суддями, а за клопотанням обвинуваченого – судом присяжних у складі двох професійних суддів і трьох присяжних.

Апеляційне провадження здійснюється не менш як трьома професійними суддями, при цьому кількість суддів має бути непарною, як і в касаційному провадженні.

Кримінальне провадження стосовно службових осіб, які займають особливо відповідальне становище, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну службу» та осіб, які віднесені до першої категорії державних службовців, здійснюється в судах першої, апеляційної і касаційної інстанції в кількості, відповідно, трьох, п’яти і семи професійних суддів (ст. 31 КПК України).

Враховуючи великий міжнародний резонанс у зв’язку з притягненням в Україні до кримінальної відповідальності високопосадовців, запровадження такого порядку сприятиме більшій об’єктивності при вирішенні цих справ.

Суди здійснюють кримінальне судочинство на основі принципів, закріплених у нормах міжнародного права, Конституції України та КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен «…при пред’явленні йому будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і публічний розгляд справи у розумний строк незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону».

Провідне місце серед конституційних принципів посідає принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Основного Закону), тобто верховенство прав і свобод людини перед іншими суспільними цінностями і визнання їх забезпечення державою як суті і змісту її діяльності (ст. 3 Конституції України).

Дуже важливими для судів кримінальної юрисдикції є принципи, закріплені у статтях 58, 61 – 63 Конституції України, а саме:

– неприпустимість притягнення особи двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення;

– індивідуальний характер юридичної відповідальності;

– презумпція невинуватості;

– відсутність обов’язку особи доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, хоча таке право їй, безперечно, належить;

– неприпустимість обґрунтування обвинувачення доказами, одержаними незаконним шляхом, і на припущеннях;

– тлумачення на користь особи усіх сумнівів щодо доведеності її вини;

– неприпустимість притягнення до відповідальності за відмову давати пояснення або показання щодо себе, членів своєї сім’ї чи близьких родичів;

– незастосування у кримінальному судочинстві закону, яким встановлено або посилено кримінальну відповідальність особи за діяння, вчинені нею до прийняття відповідного закону.

Також у кримінальному судочинстві застосовуються принципи, передбачені у ч. 3 ст. 129 Конституції України, а саме:

– принцип законності, відповідно до якого органи державної влади, їх посадові особи, у тому числі судді, зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Основного Закону);

– рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом;

– забезпечення доведеності вини;

– змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості;

– підтримання державного обвинувачення в суді прокурором;

– забезпечення обвинуваченому права на захист;

– гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

– забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, передбачених законом;

– обов’язковість рішень суду.

Зазначені конституційні принципи (засади) кримінального судового провадження дістали закріплення у главі 2 нового КПК України. Крім того, вона містить й інші принципові положення, а саме: повагу до людської гідності, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя, недоторканність права власності, безпосереднє дослідження судом показань, речей і документів, розумність строків судового розгляду, диспозитивінсть судового розгляду, тобто свобода сторін у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачені КПК України (пункт 4,79, 16, 19, 21 ст. 7 КПК).

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Що таке судова система України?

2. Які органи входять до системи судів загальної юрисдикції?

3. Як слід розуміти принцип територіальності і спеціалізації в побудові судової системи?

4. Що таке ланки судової системи і судові інстанції?

5. Які судові органи належать до місцевих судів?

6. Які судові органи належать до апеляційних судів?

7. Які в Україні існують касаційні суди?

8. У чому полягає роль Верховного Суду України як найвищого органу в системі судів загальної юрисдикції?

9. У чому полягає роль Конституційного Суду як органу конституційного контролю?

10. Які справи розглядає Конституційний Суд України?

11. Який порядок розгляду справ Конституційним Судом України.

12. Що таке суди цивільної юрисдикції в Україні?

13. Визначте сферу цивільної юрисдикції.

14. Що таке суди господарської юрисдикції в Україні?

15. Визначте сферу господарської юрисдикції.

16. Що таке суди адміністративної юрисдикції в Україні?

17. Визначте сферу адміністративної юрисдикції.

18. Що таке суди кримінальної юрисдикції в Україні та їх повноваження?

19. У чому полягають принципи кримінальної юрисдикції?

Глава 23

ПРОКУРАТУРА, ІНШІ ПРАВООХОРОННІ ОРГАНИ ТА АДВОКАТУРА

23.1. Організація і функції прокуратури

Прокуратура України – це система державних органів, які, відповідно до покладених на них законом завдань і функцій, вживають заходів щодо забезпечення законності та зміцнення правопорядку. Прокуратура не належить до жодної з гілок влади, зазначених у ст. 6 Конституції України: законодавчої, виконавчої, судової; їй присвячено окремий розділ VІІ у Конституції України. Проте Президент України, законодавча і судова влади здійснюють у межах своїх повноважень контроль за діяльністю прокуратури.

Організація і діяльність прокуратури регламентуються чинним Законом України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 р. (з наступними змінами) (далі – Закон), деякими іншими законодавчими актами та нормами процесуального законодавства.

В основі організації та діяльності прокуратури покладені принципи, закріплені у ст. 6 зазначеного Закону.

1. Органи прокуратури становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящим.

Централізація прокуратури дає змогу забезпечити єдність у розумінні і застосуванні законів усіма її органами і посадовими особами, проводити в межах всієї прокурорської системи перевірки та інші скоординовані заходи. Централізація органів прокуратури пов’язана також із застосуванням принципу єдиноначальності (з елементами колегіальності). Створено колегії в центральному апараті Генеральної прокуратури України, у прокуратурах областей та рівнозначних їм (ст. 18 Закону).

Відповідно до ст. 10 Закону, Генеральний прокурор України та підпорядковані йому прокурори координують діяльність інших правоохоронних органів з питань протидії злочинності і корупції, сприяючи таким чином активізації спільних зусиль у боротьбі з цими явищами.

2. Органи прокуратури здійснюють повноваження на підставі додержання Конституції та чинного законодавства.

Вимагаючи від інших органів додержання законів, прокуратура водночас є підзаконно діючою структурою, а її органи мають функціонувати лише на підставі закону, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, (ч. 2 ст. 19 Основного Закону), бути у цьому плані зразком для інших органів та посадових осіб.

3. Органи і посадові особи прокуратури діють незалежно від будь-яких органів державної влади, посадових осіб, а також від рішень громадських об’єднань та їх органів. Підвищенню рівня незалежності прокуратури сприяє її деполітизація.

4. Принциповий характер має захист прокуратурою прав і свобод громадян. Керівництво Генеральної прокуратури України послідовно проводить курс на переорієнтацію діяльності прокуратури переважно на здійснення правозахисту при реалізації всіх її функцій. При цьому прокурори мають вживати заходів до усунення порушень закону, хоч би від кого вони виходили, поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які припустилися цих порушень. Забезпечення невідворотності покарання за порушення закону є одним із найважливіших показників ефективності прокурорської діяльності.

5. До числа принципів діяльності прокуратури належить також забезпечення гласності вжитих нею заходів, інформування державних органів і громадських організацій, суспільства загалом із проблем зміцнення законності і протидії злочинності. При цьому ніхто не має права без дозволу прокурора розголошувати матеріали перевірок і досудового розслідування до їх закінчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону, систему органів прокуратури становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя на правах обласних, міські, районні, міжрайонні прокуратури, прокуратури в містах. У разі необхідності Генеральний прокурор може створювати спеціалізовані прокуратури на правах обласних, міських, районних та міжрайонних прокуратур.

На спеціалізовані прокуратури: природоохоронні з нагляду за додержанням законів у військовій та транспортній сфері, на відміну від територіальних прокуратур, покладено наглядову та іншу діяльність у межах відповідних правових сфер. На початку 2012 р. створено підсистему спеціалізованих прокуратур на чолі з прокуратурою Дніпровського водного басейну для посилення протидії порушенням водного законодавства.

Ефективність діяльності прокуратури великою мірою залежить від її забезпечення кваліфікованими, чесними, принциповими працівниками.

На посади прокурорів призначаються громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові і моральні якості. Особи, призначені на посаду вперше, складають Присягу працівника прокуратури.

Прокурорам присвоюються класні чини. Найвищий класний чин «Державний радник юстиції України» присвоюється Генеральному прокурору України, який очолює всю прокурорську систему країни, спрямовує її роботу і контролює діяльність усіх органів прокуратури. Згідно зі ст. 122 Конституції України, Генеральний прокурор України призначається на посаду за згодою Верховної Ради України та звільняється з посади Президентом України. Верховна Рада України може висловити недовіру Генеральному прокуророві України, що має наслідком його відставку з посади. Строк повноважень Генерального прокурора України – п’ять років.

На посади прокурорів областей і прирівняних до них призначаються особи не молодші 30 років зі стажем роботи в органах прокуратури чи на судових посадах не менше семи років, на посади районних і міських прокурорів – не молодше 25 років зі стажем роботи у прокуратурі або судах не менше трьох років. Вищеозначені прокурори призначаються на посаду Генеральним прокурором України строком на п’ять років.

У структурі і штатному розписі органів прокуратури встановлено посади: Генеральний прокурор України, перший заступник, заступники Генерального прокурора України, їх старші помічники, помічники, прокурори Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, прокурори міст і районів, районів в містах, міжрайонні і спеціалізовані прокурори, їх перші заступники, заступники прокурорів, начальники головних управлінь, відділів прокуратур, їх перші заступники, заступники, старші прокурори та прокурори прокуратур усіх рівнів. Це означає ліквідацію посад старших помічників і помічників прокурора у всіх прокуратурах, за винятком Генеральної прокуратури України. Колишні помічники і помічники прокурорів міських, районних і прирівняних до них прокуратур набули статусу прокурорів, старших прокурорів відповідних прокуратур, що суттєво підвищило їх авторитет в прокурорському середовищі і поза ним.

Заробітна плата прокурорів і слідчих складається із посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років і має забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов’язків та закріплення кваліфікованих кадрів. До працівників прокуратури застосовуються пільгові умови пенсійного забезпечення.

Функції прокуратури, тобто напрями діяльності, обумовлені її призначенням у суспільстві як державного інституту. Їх перелік визначено у Конституції України і п. 9 її Перехідних положень. Вони обумовлюють характер повноважень прокурорів.

До функцій прокуратури належать (ст. 121 Конституції України):

1. Підтримання державного обвинувачення в суді.

Відповідно до п. 3 ч. 1 КПК України, «державне обвинувачення – процесуальна діяльність прокурора, що підлягає у доведенні перед судом обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення».

Прокурор підтримує обвинувачення в суді проти обвинуваченого (обвинувачених) від імені держави, а тому ця діяльність має характер державного обвинувачення. Розгляд справи в суді набуває характеру публічно-правового спору між державою і особою, яка притягується до кримінальної відповідальності. Прокуратура має забезпечити підтримання обвинувачення за всіма обвинувальними актами, направлених ним до суду, що допомагає дотримати в ході судового розгляду принцип змагальності.

Прокурор, відповідно до ст. 36 КПК України, є стороною обвинувачення. Обвинувач має рівні процесуальні права зі стороною захисту, проте на нього покладаються принципово інші завдання, які полягають у тому, що обвинувач повинен довести наявність складу злочину в діянні, в якому обвинувачується підсудний, зокрема його вини, і викласти міркування перед судом щодо міри покарання. Проте одночасно прокурор, додержуючи принципу незалежності суддів і підкорення їх тільки закону, сприяє виконанню вимог закону про всебічний, повний і об’єктивний судовий розгляд справи та постановленню судових рішень, що ґрунтуються на законі (ст. 34 Закону). При цьому він повинен звертати увагу на обставини, які як обтяжують, так і пом’якшують становище підсудного, об’єктивно оцінюючи зібрані докази. Коли за наслідками розгляду прокурор дійде висновку, що дані судового слідства не підтверджують обвинувачення, він зобов’язаний відмовитися від нього (п. 15, ч. 1 ст. 36 КПК України), а за наявності підстав – змінити його в суді.

На незаконні і необґрунтовані судові рішення прокурор, як і інші зацікавлені учасники процесу, може подати апеляційну і касаційну скарги (статті 393, 425 КПК України).

2. Представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом, здійснюється в межах цивільного, господарського та адміністративного судочинства.

Представницька функція полягає у здійсненні прокурором від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист в суді інтересів громадянина або держави, у випадках, передбачених законом (ст. 36 Закону).

Такими випадками є:

– стосовно громадян – неспроможність через фізичний чи матеріальний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність самостійно захистити свої порушені або оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження шляхом звернення до суду (ч. 2 ст. 36-1 Закону);

– стосовно держави – наявність порушень або загрози порушень державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних чи юридичних осіб (ч. 3 ст. 36-1 Закону).

Представництво інтересів громадянина або держави здійснюється також на підставі заподіяння громадянину або державі шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення чи іншого суспільно-небезпечного діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність (Кримінальним кодексом України чи Законом України «Про кримінальні проступки») (ч. 4 ст. 36-1 Закону).

Законом (ч. 5 ст. 36^1) передбачено три форми представництва, які можуть використовуватися як по кожній справі, так і окремо. По-перше, прокурор може звернутися з позовом (заявою, поданням) до суду відповідної юрисдикції на захист прав і свобод та інтересів держави; по-друге, він може вступити в справу, порушену за позовами (заявами, поданнями) інших осіб, на будь-якому етапі розгляду; по-третє – ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; по-четверте – брати участь у розгляді справи.

3. Нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство.

Відповідно до статті 30 КПК України, прокурор вживає заходів до того, щоб органи, які здійснюють оперативно-розшукову дальність і досудове розслідування:

1) додержували передбачений законом порядок початку та проведення оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування діянь, що містять ознаки кримінального правопорушення, закриття кримінального провадження, а також додержували строки здійснення досудового розслідування та тримання осіб під вартою;

2) не допускали порушення законності під час проведення оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування;

3) виявляли причини вчинення кримінальних правопорушень та умови, що сприяють цьому, вживали заходів до їх усунення.

Прокурор вживає заходів, щоб органи дізнання і досудового слідства додержували порядок порушення і розслідування справ, забезпечували повне, всебічне і об’єктивне з’ясування обставин справи.

Прокурор здійснює нагляд за додержанням під час провадження досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудового розслідування (ч. 2 ст. 36 КПК). Зокрема, прокурор уповноважений: починати досудове розслідування за підставами, передбаченими КПК України, доручати проведення досудового розслідування, органу досудового розслідування, доручати проведення слідчих (розшукових) дій слідчим і оперативним підрозділам, призначати ревізії та перевірки, скасовувати незаконні і необґрунтовані постанови слідчих, приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, повідомляти особі про підозру, тобто те, що вони підозрюється в конкретному злочині, затверджувати обвинувальний акт чи відмовлятись від його затвердження, звертатися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності та використовує інші повноваження, передбачені зазначеною нормою.

4. Нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов’язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Здійснюючи цю функцію, прокуратура забезпечує додержання законності під час перебування осіб у місцях тримання затриманих, попереднього ув’язнення, в установах виконання покарань та в інших закладах, де тією чи іншою мірою обмежуються права громадян, передусім – стосовно вільного пересування (ч. 1 ст. 44 Закону). Значущість прокурорського нагляду в цій сфері є особливо великою через те, що інших органів соціального контролю в ній практично не існує, а відомчий контроль не є достатньо ефективним.

Здійснюючи нагляд, прокурор має право в будь-який час відвідувати ці установи, опитувати осіб, які там перебувають, вивчати відповідну документацію, перевіряти законність наказів та розпоряджень адміністрації. Прокурорами періодично в строки, передбачені наказом Генерального прокурора України, проводяться комплексні перевірки додержання законів з усіх питань додержання кримінально-виконавчого законодавства.

Вказівки і постанови прокурора щодо додержання встановлених законодавством порядку та умов тримання затриманих, заарештованих і засуджених до позбавлення волі та при виконанні інших покарань і примусових заходів є обов’язковими і підлягають негайному виконанню. Прокурор повинен негайно звільнити особу, яка незаконно перебуває в місцях тримання затриманих, попереднього ув’язнення, обмеження і позбавлення волі або в установі для виконання заходів примусового характеру (п. 3 ч. 2 ст. 44 Закону).

Згідно з Перехідними положеннями Конституції України (п. 9), прокуратура продовжує виконувати, відповідно до чинних законів, функцію нагляду за додержанням та застосуванням законів до введення в дію законів, що регулюють діяльність державних органів щодо контролю за додержанням законів.

Здійснюючи нагляд за додержанням і застосуванням законів (до 2001 р. – «загальний нагляд»), прокуратура має можливість досить оперативно виявляти порушення законів у різних сферах життя суспільства, передусім прав і свобод людини, факти бездіяльності контролюючих органів, на яких також поширюються її наглядові повноваження. Для цього прокурори можуть витребувати потрібні їм документи і відомості, пояснення від посадових осіб і громадян, вимагати проведення перевірок і ревізій, проводити своїми силами перевірки додержання законів із залученням спеціалістів.

Для удосконалення практики проведення прокурорами перевірок додержання і застосування законів, запобігання необґрунтованому втручанню прокурорів у господарську та оперативно-розшукову діяльність, ст. 21 Закону України «Про прокуратуру» в редакції закону від 18 вересня 2012 р. 5288-VI передбачено, що перевірки проводяться за письмовими зверненнями органів влади, депутатів, фізичних та юридичних осіб або з власної ініціативи прокурора (за наявності в нього вірогідної інформації про порушення закону). Перевірки за заявами і повідомленнями, крім заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, проводяться лише після попереднього розгляду відповідними владними структурами та їх посадовцями або неприйняття ними у встановлені строки рішень за результатами розгляду.

Підстави проведення прокурорської перевірки визначаються в постанові прокурора, яка пред’являється представникові органу, установи чи організації і може бути оскаржена прокурору вищого рівня або до суду.

При виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право: вносити подання, ініціювати притягнення особи до дисциплінарної, адміністративної відповідальності, складати протокол про адміністративне правопорушення та починати досудове розслідування (ч. 3 ст. 20 Закону).

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Конституції України прокуратура продовжує виконувати функцію попереднього слідства до введення в дію законів, що регулюють її функціонування. В юридичній науці і практиці неодноразово наголошувалося, що наділення прокуратури функцією досудового розслідування шкодить об’єктивності прокурорського нагляду за додержанням законів при розслідуванні злочинів. Прийняття нового КПК України прискорило процеси реорганізації досудового розслідування і звільнення прокуратури від цієї функції. Законом України від 13 квітня 2012 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв’язку з прийняттям Кримінально-процесуального кодексу України» і Закону України «Про прокуратуру» було виключено ст. 17 «Слідчі прокуратури», а також згадки про посаду слідчих в органах прокуратури з інших статей Закону. Остаточно питання про звільнення прокуратури від функції розслідування буде вирішено з дня початку діяльності новоствореного Державного бюро розслідувань, але не пізніше п’яти років з дня набрання чинності КПК (п. 1 Прикінцевих положень КПК України).

23.2. Інші правоохоронні органи

Приблизний перелік правоохоронних органів надається у Законі України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 23 грудня 1993 р. Крім прокуратури, до них належать органи внутрішніх справ, служби безпеки, військової служби правопорядку у Збройних Силах України, митні органи, органи охорони державного кордону, органи державної податкової служби, органи і установи відбування покарань, слідчі ізолятори, органи державної контрольно-ревізійної служби, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції (п. 2 ст. 2 зазначеного Закону).

Загальними ознаками правоохоронних органів є те, що вони:

– вживають у межах своїх повноважень заходів щодо запобігання злочинам, їх припинення;

– видають обов’язкові для виконання акти застосування норм права і за потреби вживають заходів забезпечення їх примусового виконання;

– передають матеріали про виявлені правопорушення до органів розслідування, або, за наявності відповідних повноважень, самі здійснюють оперативно-розшукові заходи, дізнання і досудове слідство;

– складають протоколи про адміністративні правопорушення і передають їх для розгляду у встановленому порядку або повністю здійснюють провадження в цих справах;

– беруть участь у скоординованих з прокуратурою та іншими правоохоронними органами заходах боротьби зі злочинністю;

– діють на основі принципу централізації у складі систем державних органів;

– функціонують на основі принципу єдиноначальності;

– використовують особливі форми службової і статистичної звітності про правоохоронну діяльність та її результати;

– застосовують статути про дисципліну та інші нормативно-правові акти про дисциплінарну відповідальність співробітників.

Правоохоронні органи належать, за винятком прокуратури, до виконавчої гілки державної влади.

Посадові особи правоохоронних органів є представниками влади і мають:

– персональні звання, чини, ранги з відповідними доплатами до службових окладів;

– право і обов’язок носити формений одяг при виконанні службових обов’язків;

– право застосовувати технічні засоби припинення злочинів та інших правопорушень і затримання правопорушників;

– право мати у своєму розпорядженні і застосовувати в необхідних випадках в порядку, передбаченому законом, вогнепальну зброю.

Співробітники правоохоронних органів та їх родичі мають право на спеціальні заходи забезпечення безпеки від протиправних посягань, які можуть мати місце у зв’язку з їх службовою діяльністю.

Найвагоміший вклад серед інших правоохоронних органів у протидію злочинності та іншим правопорушенням вносять органи міліції і органи Служби безпеки України.

Діяльність міліції врегульовано Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 р. з наступними змінами і доповненнями. Відповідно до ст. 1 цього Закону, «міліція в Україні – державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров’я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Діяльність міліції будується на принципах законності, гуманізму, поваги до особи, соціальної справедливості, взаємодії з трудовими колективами, громадськими організаціями та населенням (ч. 1 ст. 3 Закону).

Міліція входить до структури Міністерства внутрішніх справ України. Вона складається з підрозділів: кримінальної міліції, міліції громадської безпеки, транспортної міліції, державної автомобільної інспекції, міліції охорони, судової міліції, міліції внутрішньої безпеки (для запобігання протиправним проявам у системі міліції).

Законом врегульовані основні обов’язки і права міліції з виконання покладених на неї завдань з охорони правопорядку, умови служби в міліції.

Міліція України вносить значний вклад у зміцнення правопорядку. Чимало працівників міліції загинули на бойовому посту від рук злочинних елементів. Водночас у системі міліції ще мають місце порушення прав громадян, пов’язані з перевищенням влади, примушуванням до визнання вини із застосуванням засобів фізичного впливу тощо. Керівництвом країни вживаються заходи щодо усунення цих ганебних явищ, удосконалення законодавства про діяльність міліції.

Діяльність органів Служби безпеки України регулюється Законом України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 р. (з наступними змінами). Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону, вона є державним правоохоронним органом спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України. Служба безпеки України підпорядкована Президенту України. На неї покладається захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу країни, інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, забезпечення охорони державної таємниці; попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сферах управління і економіки та інших протиправних дій, які створюють безпосередню загрозу життєво важливим інтересам України.

Діяльність Служби безпеки України здійснюється на основі дотримання прав і свобод людини. У виняткових випадках для припинення та розкриття державних злочинів права і свободи особи можуть бути тимчасово обмежені в порядку і межах, визначених Конституцією та законами України (ст. 5 Закону).

У радянські часи не існувало ефективного контролю за діяльністю спецслужб, що сприяло порушенням прав людини, аж до масових репресій. Чинним Законом (розділ VI) передбачено контроль за діяльністю Служби безпеки з боку Верховної Ради України. Нагляд за додержанням законів у їхній діяльності здійснює Генеральний прокурор України та уповноважені ним прокурори.

23.3. Організація та завдання адвокатури

Будь-яке демократичне і правове суспільство не може існувати без адвокатури з огляду на її роль у правозахисній діяльності. Не випадково в Україні ця структура визнана на конституційному рівні відповідно до ч. 2 ст. 59 Основного Закону «Для забезпечення і права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура».

Слід зазначити, що за роки незалежності України кількість адвокатів зросла більш як удесятеро, що є додатковим свідченням підвищеної уваги суспільства до захисту прав і свобод людини із залученням адвокатів.

Організація та діяльність адвокатури визначена Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 р. (далі – Закон). Відповідно до ст. 1 Закону, адвокатура України «являє собою самоврядний недержавний інститут, який забезпечує здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації та діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом». Адвокатуру України складають усі адвокати, які мають право здійснювати адвокатську діяльність.

Організація та діяльність адвокатури України здійснюється на принципах верховенства права, законності, гуманізму, демократизму, добровільності, незалежності та самоврядності (ч. 3 ст. 2 Закону). Крім того, у ст. 4 Закону наголошується на тому, що діяльність адвокатури заснована на конфіденційності та уникненні конфлікту інтересів.

Надаючи правову допомогу, адвокати зобов’язані прагнути до забезпечення верховенства права в суспільних відносинах з урахуванням вимог, передбачених ст. 3 Конституції України і принципу законності, закріпленого ч. 2 ст. 19 Основного Закону. Принцип добровільності означає, що особа з-поміж інших видів юридичної практики самостійно і свідомо для себе обирає саме адвокатську діяльність.

Принцип незалежності означає, що адвокатські структури діють незалежно від органів державної влади і можуть самостійно вирішувати питання організаційного характеру, а окремі адвокати незалежно від будь-кого визначають свою правову позицію у справах. Принцип демократизму означає, що адвокатська спільнота і окремі адвокати як суб’єкти громадянського суспільства можуть вільно висловлювати свою думку з усіх питань правової політики держави і діяльності адвокатури, брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування. Керуючись принципом гуманізму, адвокат повинен з повагою ставитися до людей, співчувати тим, хто потребує його допомоги. Принцип конфіденційності полягає в обов’язку адвоката не розголошувати відомостей, що він їх узнав, спілкуючись із клієнтом, без згоди останнього. Цей принцип певною мірою зближує адвокатів зі священнослужителями та лікарями. Закон забороняє вимагати від адвоката чи його помічника відомості, які становлять адвокатську таємницю.

У своїй діяльності адвокати не мають права допускати конфлікту інтересів, тобто здійснення одним адвокатом захисту або представництва, подаючи послуги двом або більше клієнтами, інтереси яких є суперечливими.

Діяльність адвокатури базується на засадах самоврядності, тобто самостійному вирішенні організаційних питань діяльності адвокатури органами адвокатського самоврядування.

Відповідно до ст. 6 Закону, адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, тобто набула освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліста або магістра, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування, склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю (ч. 1 ст. 6 Закону). Водночас Законом встановлено перешкоди для проникнення до адвокатури осіб, які не заслуговують на довіру: мають судимість за вчинення тяжкого, особливо тяжкого злочину, а також злочину середньої тяжкості, за який призначено покарання у вигляді позбавлення волі; визнані судом недієздатними чи обмежено дієздатними, позбавлені права на заняття адвокатською діяльністю протягом трьох років з дня прийняття відповідного рішення; звільнені з посади судді, прокурора, слідчого, нотаріуса, з державної служби або служби в органах місцевого самоврядування за порушення присяги або за корупційне правопорушення (ч. 2. ст. 6 Закону).

Законом встановлено досить різноманітні види діяльності з надання правової допомоги фізичним і юридичним особам. Відповідно до статті 19 Закону, ними є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз’яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів влади, держави;

2) складання процесуальних та інших документів правового характеру;

3) захист прав, свобод та інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про екстрадицію, особи, яка притягається до адміністративної відповідальності;

4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;

5) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах, інших державних органах, перед юридичними і фізичними особами, у тому числі в іноземних і міжнародних судових установах, якщо це передбачено їх статутними документами і міжнародними договорами України.

Принципове значення має положення ч. 2 ст. 45 КПК України 2012 р., відповідно до якого «захисником не може бути адвокат, відомості про якого не внесено до Єдиного реєстру адвокатів України або стосовно якого в Єдиному реєстрі містяться відомості про зупинення або припинення права на зайняття адвокатською діяльністю». Таким чином, остаточно вирішено питання, що лише адвокати мають право надавати цей вид юридичної допомоги, що спрямовано на підвищення її якості.

Закон (ст. 20) наділяє адвоката певними процесуальними правами, зокрема: збирати відомості про факти, які можна використати як докази в судовому процесі; запитувати і одержувати документи від державних та інших юридичних осіб, а також від громадян – за їх згодою; ознайомлюватися на підприємствах і в організаціях з документами та матеріалами для виконання доручень, за винятком таємних; отримувати письмові висновки фахівців; застосовувати науково-технічні засоби відповідно до чинного законодавства тощо.

Надання адвокату-захиснику у кримінальному процесі однакових процесуальних прав з прокурором-обвинувачем спрямовано на забезпечення справедливості і неупередженості досудового провадження і судового розгляду кримінальної справи, послідовне проведення в життя принципу змагальності.

Виходячи з принципів демократизму і незалежності адвокатури, Законом передбачено різні форми здійснення адвокатської діяльності: індивідуально адвокатом як самозайнятою особою чи шляхом створення адвокатського бюро або шляхом об’єднання двох або більше адвокатів (статті 13 – 15 Закону). Всі адвокати діють на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (ст. 12), і дані про них відображаються в Єдиному реєстрі адвокатів України, ведення якого забезпечується Радою адвокатів України (ст. 17 Закону).

Юридична допомога надається адвокатами, як правило, на платній основі на підставі договорів із клієнтами. Проте на підставі ст. 25 Закону передбачено можливість надання адвокатами безоплатної юридичної допомоги, порядок і умови якої встановлюються законом.

Чинним Законом докорінно підвищено роль адвокатського самоврядування для врегулювання і вирішення внутрішніх питань діяльності адвокатури. Усунуто розпорошеність адвокатського співтовариства, пов’язану з існуванням різних спілок, асоціацій тощо. Натомість у ст. 25 Закону закріплено існування єдиної Національної асоціації адвокатів України, яка об’єднує всіх адвокатів і створюється для реалізацій завдань адвокатського самоврядування. Організаційними формами адвокатського самоврядування є регіональні конференції адвокатів та з’їзд адвокатів України, а їх виконавчими органами – ради адвокатів у регіонах і Рада адвокатів України.

Органами адвокатського самоврядування є також кваліфікаційно-дисциплінарні комісії адвокатури, які створюються для визначення рівня фахової підготовленості осіб, які виявили намір займатися адвокатською діяльністю, та вирішення питань дисциплінарної відповідальності адвокатів (ч. 1 ст. 150 Закону). На відміну від попереднього Закону України «Про адвокатуру», який передбачав членство в цих комісіям не лише адвокатів, але й представників інших структур, чинний Закон встановив, що голова та члени комісії обираються конференцією адвокатів регіону з числа адвокатів зі стажем адвокатської діяльності щонайменше десять років. У складі комісії утворюється кваліфікаційна палата (до дев’яти осіб) і дисциплінарна палата (до одинадцяти осіб).

Діяльність кваліфікаційно-дисциплінарних комісій, які складаються з найдосвідченіших і найавторитетніших адвокатів, спрямована на те, щоб забезпечити поповнення адвокатури кваліфікованими і сумлінними юристами і водночас принципово реагувати на порушення адвокатами професійних обов’язків. Відповідно до ст. 35 Закону, до адвоката можуть бути застосовані такі дисциплінарні стягнення: попередження, зупинення права на зайняття адвокатською діяльністю на строк від одного місяця до одного року; для адвокатів України – позбавлення права на зайняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України, а для адвокатів іноземних держав – виключення з Єдиного реєстру адвокатів України. Рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії може бути оскаржено до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури України.

Як свідчить практика минулих років, при поповненні адвокатури часто мали місце прояви безпринципності і формалізму з боку кваліфікаційно-дисциплінарних комісій, кваліфікаційні іспити проводилися поверхово, неналежним чином оцінювалися моральні якості претендентів, приховувалися факти їх судимості. Інколи адвокатами ставали колишні працівники правоохоронних органів, звільнені звідти за порочні проступки, застосування незаконних методів впливу до громадян. Велику небезпеку становить також участь деяких адвокатів у корупційних схемах одержання суддями і прокурорами хабарів. Запобіганню таким явищам сприятиме перебудова організації роботи адвокатури.

Проте, без сумніву, українське суспільство зацікавлено в тому, щоб адвокатура України мала такий само авторитет, як і в інших цивілізованих країнах, де професія адвоката є однією з найпрестижніших. Не випадково у Великій Британії за давньою традицією на посади суддів приймаються особи віком 40 – 50 років, якщо вони мають тривалий досвід адвокатської діяльності.

Необхідно, застосовуючи заходи підвищення рівня правової культури в юридичному середовищі, розвіювати упереджене ставлення до адвокатів з боку представників правоохоронних органів, особливо щодо «руйнування» ними кримінальних справ; гостро реагувати на факти порушення професійних прав і приниження гідності адвокатів. Слід прагнути до створення атмосфери професійної поваги у взаєминах працівників різних юридичних професій.

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

1. Сформулюйте поняття прокуратури України.

2. На яких принципах ґрунтується діяльність органів прокуратури?

3. Скільки рівнів і які саме має система органів прокуратури?

4. Які існують вимоги до претендентів на прокурорські посади, сформульовані у діючому законодавстві?

5. Назвіть функції прокуратури згідно зі ст. 121 Конституції України.

6. Які є перехідні функції прокуратури?

7. Сформулюйте поняття та назвіть види інших правоохоронних органів.

8. Охарактеризуйте ознаки правоохоронних органів.

9. Розкрийте поняття і роль міліції в Україні.

10. Розкрийте поняття і роль Служби безпеки України.

11. Розкрийте поняття і призначення адвокатури в Україні.

12. Назвіть принципи діяльності адвокатури.

13. Які існують організаційні форми адвокатської діяльності?

АВТОРСЬКИЙ КОЛЕКТИВ

Богачова Людмила Леонідівна (Національний університет «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого»)

Жернаков Володимир Володимирович (Національний університет «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого»)

Прилипко Сергій Миколайович (Національний університет «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого»)

Кучерявенко Микола Петрович (Національний університет «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого»)

Шульга Михайло Васильович (Національний університет («Юридична академія України імені Ярослава Мудрого»)

Борисова Валентина Іванівна (Національний університет «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого»)

Яроцький Віталій Леонідович (Національний університет «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого»)

Задихайло Дмитро Вітольдович (Національний університет «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого»)

Кушніренко Олександр Георгійович (Національний університет «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого»)

Котюк Іван Ілліч (Київський державний університет імені Тараса Шевченка)

Костенко Олександр Борисович (Київський державний університет імені Тараса Шевченка)

Котенко Тетяна Вікторівна (Київський державний університет імені Тараса Шевченка)

Лепех Світлана Михайлівна (Львівський Національний університет імені І. Франка)

Коссак Володимир Михайлович (Львівський Національний університет імені І. Франка)

Ківалов Сергій Васильович (Національний університет «Одеська юридична академія»)

Додін Євген Васильович (Національний університет «Одеська юридична академія»)

Туляков В’ячеслав Олексійович (Національний університет «Одеська юридична академія»)

Долежан Валентин Володимирович (Національний університет «Одеська юридична академія»)

Полянський Юрій Євгенович (Національний університет «Одеська юридична академія»)

notes

1

Див.: Крадин Н. Н. Вождество: современное состояние и проблемы изучения // Ранние формы политической организации: от первобытности к государственности. – М., 1995; Першиц А. И. Вождество // Свод этнографических понятий и терминов. – М., 1986. – Вып. 1 та ін.

2

Вождівства класифікують за видами діяльності на теократичні, воєнні, тропіко-лісові (див.: Кашанина Т. В. Происхождение государства и права. – М., 1999).

3

Див.: Першиц А. И. Проблемы нормативной этнографии. Исследование по общей этнографии. – М., 1979; Думанов Х. М., Першиц А. И. Мононорматика и начальное право // Государство и право. – 2001. – № 9. – С. 85 – 91.

4

Розрізняють такі види заборон, як заборони на кровозмішення, заборони на дії, заборони на слова, табу на людей, табу на предмети. Див.: Фрезер Дж. Дж. Золотая ветвь: исследование магии и религии. – М., 1980.

5

Сборник Русского императорского исторического общества. – СПб., 1850. – Т. 55. – С. 60.

6

Там само. – С. 10.

7

Васильчаков А. А. Семейство Разумовских. – СПб., 1880. – Т. 1. – С. 207.

8

Чайковський А. С., Щербак М. Г. За законом і над законом: З історії адміністративних органів і поліцейсько-жандармської системи в Україні (IХ – початок ХХ ст.). – К.: Україна, 1996. – С. 170.

9

Таємна інструкція князю О. Шаховському по управлінню Гетьманщиною // Сборник Русского исторического общества. – Юрьев, 1900. – Т. 108. – С. 40.

10

Цит. за: Горобець В. М. До питання про еволюцію гетьманської влади в Україні у першій третині 18 ст. // Укр. істор. журн. – 1993. – № 2. – С. 71 – 75.

11

Закон України від 17 листопада 2011 р. «Про державну службу» набирає чинності з 1 січня 2014 р.

Table of Contents

Правознавство. Підручник для студентів вищих навчальних закладів

ПЕРЕДМОВА

Розділ I ТЕОРІЯ ДЕРЖАВИ І ПРАВА

Глава 1 ПОХОДЖЕННЯ ДЕРЖАВИ І ПРАВА

1.1. Публічна влада і нормативне регулювання в первісній общині

1.2. Причини і шляхи виникнення держави і права

1.3. Теорії походження держави і права

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

Глава 2 ДЕРЖАВА: ОСНОВНІ ПОНЯТТЯ

2.1. Поняття та ознаки держави

2.2. Функції держави

2.3. Форма держави

2.4. Механізм (апарат) держави

2.5. Громадянське суспільство і держава

2.6. Правова соціальна держава

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

Глава 3 ПРАВО: ОСНОВНІ ПОНЯТТЯ

3.1. Поняття та ознаки права

3.2. Право в системі соціальних норм. Право і мораль

3.3. Поняття і класифікація норм права

3.4. Система права. Загальна характеристика галузей права України

3.5. Джерела права

3.6. Закони і підзаконні нормативно-правові акти

3.7. Правосвідомість і правова культура

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

Глава 4 РЕАЛІЗАЦІЯ ПРАВА

4.1. Правові відносини

4.2. Правомірна поведінка. Правопорушення

4.3. Юридична відповідальність

4.4. Законність і правопорядок

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

Розділ ІІ КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО УКРАЇНИ

Глава 5 КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО – ПРОВІДНА ГАЛУЗЬ НАЦІОНАЛЬНОГО ПРАВА УКРАЇНИ

5.1. Поняття і загальна характеристика конституційного права та конституційно-правових відносин

5.2. Загальна характеристика конституції як джерела права

5.3. Історичний аспект розвитку українського конституціоналізму та передумови прийняття і загальна характеристика Конституції України

5.4. Основні етапи розвитку української державності

5.5. Державні символи України

5.6. Державний лад України

5.7. Політика України у сфері використання мов

5.8. Національна політика України

5.9. Міжнародні відносини України

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

Глава 6 КОНСТИТУЦІЙНО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ ПРАВОВОГО СТАТУСУ ЛЮДИНИ І ГРОМАДЯНИНА

6.1. Поняття основних прав, свобод і обов’язків людини та громадянина

6.2. Єдність і відмінність понять «людина», «особистість», «громадянин»

6.3. Конституційно-правові засади громадянства України

6.4. Система та зміст конституційних прав, свобод і обов’язків людини та громадянина

6.5. Міжнародні стандарти в галузі прав людини

6.6. Конституційне закріплення права на освіту

6.7. Право громадян на об’єднання в політичні партії та громадські організації

6.8. Право громадян на свободу світогляду та віросповідання

6.9. Конституційний обов’язок захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності. Поняття загального військового обов’язку

6.10. Уповноважений Верховної Ради України з прав людини

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

Глава 7 КОНСТИТУЦІЙНІ ІНСТИТУТИ ДЕМОКРАТІЇ В УКРАЇНІ

7.1. Поняття і форми здійснення народного суверенітету та суверенітету держави

7.2. Референдум в Україні

7.3. Поняття і загальна характеристика виборчої системи

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

Глава 8 ОРГАНИ ДЕРЖАВНОЇ ВЛАДИ В УКРАЇНІ

8.1. Конституційний принцип поділу державної влади

8.2. Система органів державної влади за Конституцією України

8.3. Конституційний статус і функції Верховної Ради України

8.4. Питання, які визначаються (встановлюються) виключно законами України

8.5. Вибори народних депутатів України

8.6. Конституційний статус народних депутатів України

8.7. Рахункова палата

8.8. Конституційний статус Президента України

8.9. Рада національної безпеки і оборони України

8.10. Конституційний статус Кабінету Міністрів України

8.11. Центральні органи виконавчої влади в Україні

8.12. Місцеві органи виконавчої державної влади

8.13. Конституційний Суд України

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

Глава 9 КОНСТИТУЦІЙНО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ ТЕРИТОРІАЛЬНОГО УСТРОЮ УКРАЇНИ

9.1. Поняття державно-територіального устрою

9.2. Форми державно-територіального устрою

9.3. Адміністративно-територіальний устрій України

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

Глава 10 КОНСТИТУЦІЙНО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ В УКРАЇНІ

10.1. Поняття місцевого самоврядування

10.2. Принципи місцевого самоврядування

10.3. Система місцевого самоврядування в Україні

10.4. Конституційні основи місцевого самоврядування

10.5. Поняття та види функцій місцевого самоврядування

10.6. Форми реалізації функцій місцевого самоврядування

10.7. Гарантії місцевого самоврядування

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

Розділ ІІІ ОКРЕМІ ГАЛУЗІ ПРАВА

Глава 11 ОСНОВИ ТРУДОВОГО ПРАВА

11.1. Трудове право як самостійна галузь права

11.2. Джерела трудового права

11.3. Трудовий договір

11.4. Робочий час і час відпочинку

11.5. Оплата праці

11.6. Трудова дисципліна

11.7. Матеріальна відповідальність

11.8. Охорона праці

11.9. Трудові спори

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

Глава 12 ОСНОВИ ЗАКОНОДАВСТВА ПРО СОЦІАЛЬНИЙ ЗАХИСТ І ОХОРОНУ ЗДОРОВ’Я

12.1. Право на соціальний захист

12.2. Організаційно-правові форми і види соціального забезпечення

12.3. Загальнообов’язкове державне пенсійне страхування

12.4. Поняття та загальна характеристика спеціального пенсійного забезпечення

12.5. Пенсійні виплати за рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування

12.6. Загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання

12.7. Загальнообов’язкове державне соціальне страхування у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності

12.8. Загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття

12.9. Державні соціальні допомоги

12.10. Соціальні послуги

12.11. Соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

Глава 13 ОСНОВИ ФІНАНСОВОГО ПРАВА

13.1. Фінансове право: предмет, метод, система

13.2. Правова природа фінансового контролю

13.3. Правове регулювання бюджетних відносин в Україні

13.4. Податкове право в системі фінансового права

13.5. Зміст валютного регулювання

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

Глава 14 ОСНОВИ ЕКОЛОГІЧНОГО ТА ЗЕМЕЛЬНОГО ПРАВА

14.1. Основи екологічного права

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

14.2. Земельне право

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

Глава 15 ОСНОВИ ЦИВІЛЬНОГО ПРАВА

15.1. Цивільне право як галузь права

15.2. Фізичні особи як учасники цивільних правовідносин

15.3. Опіка та піклування

15.4. Юридичні особи як учасники цивільних правовідносин

15.5. Об’єкти цивільних прав

15.6. Строки та терміни в цивільному праві

15.7. Право власності

15.8. Цивільно-правова відповідальність

15.9. Загальні положення про правочини. Односторонні правочини та договір

15.10. Спадкове право

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

Глава 16 ОСНОВИ СІМЕЙНОГО ПРАВА УКРАЇНИ

16.1. Поняття сім’ї. Предмет сімейного права

16.2. Джерела правового регулювання сімейних відносин

16.3. Шлюб. Недійсність шлюбу

16.4. Права та обов’язки подружжя

16.5. Припинення шлюбу

16.6. Права та обов’язки батьків та дітей

16.7. Влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

Глава 17 ОСНОВИ ГОСПОДАРСЬКОГО ПРАВА

17.1. Господарське право як галузь права

17.2. Господарське законодавство

17.3. Суб’єкти господарювання

17.4. Господарські товариства

17.5. Майнова основа господарювання

17.6. Державне регулювання господарської діяльності

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

Глава 18 ОСНОВИ ЖИТЛОВОГО ЗАКОНОДАВСТВА

18.1. Житловий фонд. Надання житлових приміщень

18.2. Приватизація та інші способи реалізації права на житло

18.3. Відповідальність за порушення житлового законодавства

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

ОСНОВНІ ТЕРМІНИ ТА ПОНЯТТЯ

Глава 19 ОСНОВИ АДМІНІСТРАТИВНОГО ПРАВА

19.1. Адміністративне право: поняття і система

19.2. Державне управління і виконавча влада

19.3. Державна служба: поняття, види та принципи

19.4. Поняття адміністративної відповідальності

19.5. Адміністративне правопорушення, його склад

19.6. Види адміністративних стягнень

19.7. Загальні правила і строки накладення адміністративних стягнень за адміністративні правопорушення

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

Глава 20 ОСНОВИ МИТНОГО ПРАВА

20.1. Предмет і поняття митного права

20.2. Митні органи України

20.3. Митний контроль

20.4. Відповідальність за порушення митних правил

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

Глава 21 ОСНОВИ КРИМІНАЛЬНОГО ПРАВА

21.1. Кримінальне право як галузь права

21.2. Кримінальний закон

21.3. Поняття й ознаки злочину

21.4. Кримінальна відповідальність та її підстави

21.5. Склад злочину

21.6. Обставини, що виключають злочинність діяння

21.7. Закінчений та незакінчений злочин. Добровільна відмова при незакінченому злочині

21.8. Співучасть у вчиненні злочину

21.9. Покарання

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

Глава 22 СУДОУСТРІЙ

22.1. Судова система

22.2. Юрисдикція Конституційного Суду України

22.3. Цивільна юрисдикція

22.4. Адміністративна юрисдикція

22.5. Юрисдикція господарських судів

22.6. Правосуддя у кримінальному судовому провадженні

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

Глава 23 ПРОКУРАТУРА, ІНШІ ПРАВООХОРОННІ ОРГАНИ ТА АДВОКАТУРА

23.1. Організація і функції прокуратури

23.2. Інші правоохоронні органи

23.3. Організація та завдання адвокатури

КОНТРОЛЬНІ ЗАПИТАННЯ

АВТОРСЬКИЙ КОЛЕКТИВ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11