Annotation

Що робить людей неординарними? Чи багато вирішує випадок у нашому житті? Як цілковито реалізувати свої таланти? Скільки годин наполегливої праці необхідно, аби стати кращим із кращих? Шокуючі, вражаючі, неймовірні приклади з життя Біла Ґейтса, одне з найвідоміших досліджень в історії психології – експеримент «Терміти» Льюїса Термана, біографії зірок канадського хокею та звички селян минулого століття… Переконайтеся, що слова «геній» більше не існує. Але поки в людей є здібності, наполегливість і фантазія – будуть неординарні. Станьте одним із них!

- Малколм Гладуелл

- Неординарні

- Вступ. Таємниця Розето

- 1

- 2

- Частина перша. Можливість

- Розділ перший. Ефект Матея

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- Розділ другий. Правило десяти тисяч годин

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- Розділ третій. Проблема з геніями, частина 1

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- Розділ четвертий. Проблема з геніями, частина 2

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- Розділ п’ятий. Три уроки Джо Флома

- 1

- 2

- Урок номер один: чому важливо бути євреєм

- Урок номер два: демографічна удача

- Урок номер три: галантерейна промисловість і важлива робота

- Частина друга. Спадок

- Розділ шостий. Гарлан, Кентуккі

- 1

- 2

- 3

- 4

- Розділ сьомий. Етнічна теорія авіакатастроф

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- Розділ восьмий. Рисові поля й тести з математики

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- Розділ дев’ятий. Угода Марити

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- Епілог. Історія з Ямайки

- 1

- 2

- 3

- 4

- Примітки

- Подяки

- notes

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

Малколм Гладуелл

Неординарні

Історії успіху

© Malcolm Gladwell, 2008

© Depositphotos/stuartmiles, обкладинка, 2016

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2016

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2016

Неординарні

Історії успіху

Присвячується Дейзі

Вступ. Таємниця Розето

Ці люди померли від старості. Ось і все

1

Розето-Вальфорторе затишно розмістилося у ста милях на південний схід від Рима в Апеннінському передгір’ї італійської провінції Фоджа. Як достоту середньовічне поселення, місто збудовано навколо великої центральної площі. Навпроти площі розташовується Палаццо Марчезале, палац родини Саджезе, колишніх великих землевласників. Прохід під аркою з одного боку веде до церкви Мадонни дель Карміни – покровительки гори Карміни. Схилом гори біжать вузькі кам’яні сходи, по обидва боки від яких скупчені двоповерхові кам’яні будинки з дахами із червоної черепиці.

Протягом століть селяни Розето працювали в мармурових кар’єрах ближніх гір або обробляли землю долини, розміщеної терасами. Щоранку вони проходили п’ять чи шість миль горою вниз, а ввечері повторювали цю саму тривалу мандрівку назад. Життя було важким. Жителі майже всі були неписьменні й злидарювали страшенно. Вони не надто сподівались на економічне зростання, аж допоки в дев’ятнадцятому столітті до Розето не долетіла чутка, що за океаном існує земля нових можливостей та перспектив.

У січні 1882 року гурт із одинадцятьох мешканців Розето – десять чоловіків та один хлопчик – відпливли до далекого Нью-Йорка. Свою першу ніч в Америці вони спали на підлозі в шинку на Малберрі-стрит, Маленька Італія, Мангеттен. Тоді вони помандрували на захід, і, зрештою, знайшли роботу у сланцевому кар’єрі за дев’яносто миль на захід від міста Банґор, Пенсильванія. Наступного року ще п’ятнадцять жителів Розето відпливли до Америки, причому деякі з них також опинилися в Банґорі, у тому самому кар’єрі. Ці іммігранти, своєю чергою, дали знати мешканцям Розето, що в Америці – рай для сподівань, і незабаром група за групою, люди з Розето пакували валізи й пливли до Пенсильванії, аж поки потік іммігрантів не перетворився на потужну повінь. 1894 року тисяча двісті жителів Розето подали документи на отримання американських паспортів, залишаючи порожніми цілі вулиці італійського селища.

Колишні мешканці Розето почали купувати землю на кам’янистих схилах, на вузьких вуличках, що бігли вгору й униз схилом пагорба, та будували двоповерхові кам’яниці з похилими дахами, що розташовувалися близько одна до одної. Вони звели церкву, нарекли її церквою Діви Марії гори Кармель і назвали головну вулицю, на якій вона стояла, Гарибальді-авеню, на честь великого генерала, котрий об’єднав Італію. Із самого початку вони назвали своє місто Новою Італією, проте згодом змінили назву на Розето, яка видавалась єдино правильною, зважаючи на те, що майже всі вони походили з одного селища в Італії.

1896 року енергійний священик на ймення отець Пасквале де Ніско взяв на себе обов’язки настоятеля церкви. Саме він започаткував духовні спільноти та фестивалі; заохочував населення обробляти землю й висаджувати цибулю, квасолю, картоплю, дині та фруктові дерева на довгих задніх подвір’ях за будинками. Він роздавав насіння й бульби. Місто наповнилося життям. Мешканці Розето почали тримати свиней на задніх дворах і вирощувати виноград з метою готувати домашнє вино. З’явилися школи, парк, жіночий монастир і цвинтар. На Гарибальді-авеню відкрились невеличкі крамниці, пекарні, ресторани та кафе. З’явилися понад десяток фабрик, на яких шили блузи. Сусідній Банґор майже повністю належав валлійцям та англійцям, а місто поруч було німецьким, це означало, якщо взяти до уваги і без того складні стосунки між англійцями, німцями та італійцями, що Розето належало виключно італійцям. Якби в перші десятиліття двадцятого століття ви пройшлися вулицями Розето в Пенсильванії, то почули б, що розмовляли тут виключно італійською, і не просто італійською, а південним діалектом Фоджа, що побутував в італійському Розето. Містечко Розето в Пенсильванії було таким собі крихітним самодостатнім світом, невідомим для навколишнього світу. Воно могло й надалі таким залишитись, якби не один чоловік – Стюарт Вулф.

Вулф був лікарем. Він вивчав процеси травлення й роботу шлунка, викладав у медичній школі при університеті Оклагоми. Літо він проводив на фермі в Пенсильванії неподалік Розето, хоч це не мало особливого значення, оскільки, навіть проживаючи в сусідньому містечку, ніхто не відав багато про Розето, що був цілим світом у собі. «Якось, коли ми були там улітку, а саме наприкінці 1950-х років, мене запросили провести семінар у місцевому медичному товаристві, – розповідав згодом Вулф у одному з інтерв’ю. – Після дискусії місцевий лікар запросив мене на келих пива. Поки ми пили пиво, він зазначив: „Знаєте, я працюю вже сімнадцять років. Пацієнти до мене приходять з усіх усюд, проте в Розето не знайти пацієнта молодшого від шістдесяти п’яти років із хворим серцем“».

Вулф був приголомшений. За вікном 1950-ті роки, до винайдення ліків для зниження рівня холестерину та агресивних засобів із запобігання хвороб серця ще довго. Серцеві напади були справжньою епідемією у США. Вони стали основною причиною смертей серед чоловіків, молодших за шістдесят п’ять років. Неможливо працювати лікарем, підказував здоровий глузд, і не побачити серцевого нападу.

Стюарт Вулф вирішив дослідити це питання, для чого заручився допомогою та підтримкою деяких своїх студентів і колег з Оклагоми. Вони зібрали свідоцтва про смерть мешканців міста, проаналізували записи лікарів. Узяли медичні історії, створили сімейну генеалогію. «Ми багато працювали», – розповідає Вулф, – і вирішили здійснити попереднє дослідження. Ми почали 1961 року. Мер повідомив: «Усі мої сестри прагнуть вам допомогти». Він мав чотири сестри. Він сказав: «Можете зайняти приміщення міської ради». Я запитав: «А де ж проходитимуть засідання міської ради?». На що мер відповів: «Ми відкладемо їх на певний час». Жінки дійсно приносили нам їжу. У нас були невеличкі будки, у яких ми збирали кров та робили ЕКГ. Ми були там протягом чотирьох тижнів. Згодом я мав розмову з місцевою владою, і нам на період літніх канікул виділили приміщення школи. Ми запросили всіх жителів Розето пройти тести.

Результати були разючими. Буквально жодна людина в Розето, молодша за п’ятдесят п’ять років, не померла від серцевого нападу і не мала жодних ознак недуг серця. Що стосується чоловіків, старших аніж шістдесят п’ять років, то рівень смертності через серцеві напади в Розето становив заледве половину кількості по США загалом. Рівень смертності в Розето від усіх випадків виявися на 30–35 % нижчим, аніж очікували.

Вулф залучив свого друга Джона Бруна, соціолога з Оклагоми. «Я найняв студентів-медиків та студентів факультету соціології, що навчалися на останньому курсі, як інтерв’юерів. Отож, ми ходили від дверей до дверей, опитуючи кожного у віці понад двадцять один рік, – згадує Брун. Зазначені події відбувалися більше ніж п’ятдесят років тому, проте в голосі Бруна досі чути подив, коли він описує, щó саме вдалося знайти. – Не спостерігалося самогубств, алкоголізму, наркоманії та обмаль дрібних злочинів. Ніхто не одержував соціальних виплат. Потім ми шукали виразки шлунка й дванадцятипалої кишки. Нічого не знайшли. Ці люди помирали від старості. От і все».

Професіонали на кшталт Вулфа мають спеціальну назву для місць, подібних до Розето, – місць, що лежать поза межами розуміння, місць, де не діють звичні правила. Розето було унікальним.

2

Спочатку Вулф подумав, що мешканці Розето дотримувалися певних дієтичних звичок, започаткованих ще у Старому Світі, а тому були здоровішими за решту американців. Проте швидко зрозумів, що помилився. Вони готували на смальці замість того, щоб використовувати значно кориснішу оливкову олію, як робили це вдома – в Італії. Піца в Італії – тонкий корж із сіллю, оливками, а ще дрібкою помідорів, анчоусів або цибулі. Піца ж у Пенсильванії – це хлібне тісто з ковбасою, папероні, салямі, шинкою і часом яйцями. Десерти на взір печива біското та кренделів таралі колись подавали лише на Різдво й Великдень, але тепер їх їли протягом усього року. Коли Вулф залучив дієтологів до аналізу харчових звичок мешканців Розето, з’ясувалося, що переважну частину від 41 % отримуваних ними калорій вони беруть із жиру. У цьому місті ніхто не прокидався на світанку, щоб попрактикувати йогу чи пробігти шість миль. Жителі Розето в Пенсильванії палили й багато хто страждав на ожиріння.

Якщо результати дослідження не пояснювалися ні дієтою, ані заняттями спортом, то, може, річ у генетиці? Ті люди являли собою злютовану громаду з одного регіону Італії, а тому наступною думкою Вулфа було те, що саме ця обставина захищає їх від хвороб. Отож, він відстежував родичів мешканців Розето, які жили в інших частинах США, намагаючись зрозуміти, чи мали вони таке саме відмінне здоров’я, як їхні брати й сестри з Пенсильванії. Як виявилося, не мали.

Потім Стюарт Вулф звернув увагу на регіон, у якому проживали мешканці міста. Чи життя поблизу обніжжя пагорбів Східної Пенсильванії так добре впливало на їхнє здоров’я? Найближчими містами до Розето були Банґор, що розташовувався просто під горою, та Назарет – за кілька кілометрів далі. Містечка були приблизно такого самого розміру, як і Розето, та й населяли їх такі ж трударі-іммігранти з Європи. Вулф вивчив медичні записи мешканців обох містечок. Серед чоловіків, старших від шістдесяти п’яти років, рівень смертності був утричі вищим, аніж у Розето. Знову глухий кут.

Тепер Вулф усвідомив, що таємниця полягала не в дієті, спорті, генах чи розташуванні. Річ була в самому Розето. Щойно Брун і Вулф пройшлися містом, вони знайшли причину. Дослідники спостерігали за тим, як мешканці навідували одне одного, зупиняючись погомоніти італійською на вулиці, або, скажімо, готували одне для одного на задвір’ях своїх осель. Вони дізналися також про фамільні клани, що лежали в основі соціальної структури міста. Вони побачили, у скількох будинках під одним дахом живуть три покоління і як шанують бабусь та дідусів. Вони ходили на месу в церкві й побачили, якою мірою об’єднує та заспокоює церква. Вони нарахували двадцять дві окремі громадські організації в містечку з населенням трохи більше як дві тисячі. Вони побачили, що заможні не хвалилися своїм успіхом, натомість допомагали тим, хто цього потребував.

Перенісши культуру селян Південної Італії на схили сходу Пенсильванії, ці люди утворили потужну захисну соціальну структуру, здатну вберегти їх від натиску сучасного світу. Здоров’я мешканців Розето було пов’язане з місцем, звідки вони походили, адже вони створили свій світ у крихітному містечку в горах.

«Пам’ятаю, як уперше потрапив до Розето й побачив сімейні обіди, що збирали за одним столом три покоління, пекарні, людей, котрі сновигали сюди-туди вулицею, сиділи на ґанках і гомоніли між собою, фабрики, на яких працювали жінки, виготовляючи блузи, тимчасом як чоловіки тяжко працювали у сланцевих копальнях, – згадує Брун. – То було дивовижно».

Коли Брун та Вулф уперше представили свої знахідки медичній спільноті, можете уявити собі скептицизм, який на них чекав. Вони поїхали на конференцію, під час якої колеги представляли довгі рядки даних, уміщених у складні таблиці, що посилалися на певний ген чи фізіологічний процес, але самі вони, натомість, розповідали про таємничий та чарівний вплив розмов і сумісного проживання трьох поколінь під одним дахом. Тривале життя, як стверджувала загальноприйнята мудрість, багато в чому залежало від того, ким ми є, себто від наших генів. Тривалість життя також залежить від прийнятих нами рішень – щó саме ми обираємо їсти, скільки обираємо тренуватись і наскільки ефективно нас лікували. Ніхто й ніколи не думав про здоров’я у рамках громади.

Вулф та Брун мусили переконати медичне товариство, що варто цілком по-іншому замислитися про здоров’я загалом і серцеві напади зокрема, себто змушували усвідомити, що годі зрозуміти, чому людина здорова, якщо думати лише про особистісний вибір чи дії в ізоляції. Слід було поглянути за межі індивідуального. Слід було зрозуміти культуру, частиною якої була особистість, а також хто її друзі й родина, з якого міста вона походить. Варто було взяти до уваги думку, що цінності світу, які ми успадковуємо, і люди, котрими себе оточуємо, мають значний вплив на те, ким ми є. У цій книжці я хочу зробити задля розуміння успіху те, що Стюарт Вулф зробив задля нашого розуміння здоров’я.

Частина перша. Можливість

Розділ перший. Ефект Матея

Бо кожному, хто має, додасться, і він матиме над міру;

а в того, хто не має, заберуть і те, що має.

Євангеліє від Матея 25, 29

1

Одного теплого весняного дня у травні 2007 року «Медисин-Гет Тайґерс» і «Ванкувер Джаєнтс» зустрілися на чемпіонаті за Меморіальний кубок у Ванкувері, Британська Колумбія. «Тайґерс» і «Джаєнтс» були двома найкращими командами Канадської хокейної ліги, яка, своєю чергою, є найкращою юніорською хокейною лігою світу. До складу обох команд входили майбутні зірки – сімнадцятирічні, вісімнадцятирічні та дев’ятнадцятирічні гравці, які почали кататися на ковзанах й закидати шайбу, відколи навчилися ходити.

Гру транслювало Національне телебачення Канади. У центрі Ванкувера на всіх вулицях на стовпах висіли плакати, сповіщаючи про матч. Квитки на гру були давно розкуплені. На лід постелили червону доріжку, з гучномовця оголошували імена високопосадовців, присутніх на грі. Першим назвали Ґордона Кемпбелла, прем’єр-міністра Британської Колумбії. Далі, під бурхливі оплески, вийшов один з легендарних гравців – Ґорді Гоув. «Пані та панове, – вибухнув гучномовець. – Зустрічайте – пан Хокей!»

Протягом наступної години дві команди вели затяту, агресивну гру. «Ванкувер» відкрив рахунок уже на початку другого періоду, зробив це Маріо Блізнак. Згодом, у другому періоді, настала черга «Медисин-Гет», коли лідер за очками Даррен Гелм послав швидкий гол повз воротаря «Ванкувера» Тайсона Сексміта. «Ванкувер» відповів у третьому періоді, забивши вирішальний гол, попри розпач воротаря «Медисин-Гет», «Ванкувер» забив утретє.

Уже після завершення матчу гравці, члени їхніх родини та спортивні журналісти з усієї країни з’юрмилися в роздягальні команди-переможця. Повітря було наповнене димом сигар, ароматом шампанського та потом, яким була просякнута футбольна форма. На стіні висів намальований від руки плакат: «До боротьби». Посеред кімнати із затуманеним поглядом стояв тренер «Джаєнтс» Дон Гей. «Я так пишаюся цими хлопцями, – сказав він. – Роззирніться навколо: кожен зробив усе, що міг».

Канадський хокей оперує принципом меритократії. Тисячі канадських хлопчаків починають грати в хокей на рівні «любителів», іще навіть не пішовши до садочка. Зважаючи на це, існують ліги для кожної вікової категорії, і в кожній категорії гравців відсіюють, відбирають, оцінюють, а найбільш талановитих вирізняють та готують до переходу на наступний рівень. До того часу як гравці досягнуть середнього підліткового віку, найкращих з найкращих відправляють до елітної ліги, відомої під назвою Major Junior A, яка є вершиною піраміди. Якщо твоя команда Major Junior A грає за Меморіальний кубок, то це означає, що ти на самому вершечку піраміди.

Таким чином майбутні зірки обираються практично в кожному виді спорту. Так організовано футбол у Європі та Південній Америці, так обирають олімпійських атлетів. До слова, це не надто відрізняється від того, як у світі класичної музики обирають майбутніх віртуозів, чи в балеті знаходять майбутніх балерин, чи в системі освіти відшукують майбутніх науковців та інтелектуалів.

Потрапити до Major Junior A не можна ні за які гроші. І тут уже байдуже, хто ваш батько чи мати, яку посаду обіймав дідусь або яким бізнесом володіє родина. Не має також значення, що ви, можливо, проживаєте у найвіддаленішому куточку найпівнічнішої провінції Канади. Якщо у вас є здібності, широка мережа хокейних розвідників та шукачів обдарованих дітей неодмінно знайде вас, і якщо ви маєте наснагу розвивати свої здібності, то система віддячить вам. Успіх у хокеї базується на індивідуальній заслузі – і тут важать обидва слова. Про майстерність гравця судять зважаючи на його власне виконання, а не когось іншого, і на підґрунті його здібностей, а не випадку.

Чи ні?

2

Ця книжка оповідає про людей унікальних – чоловіків та жінок, які роблять неординарні речі. На сторінках наступних розділів я представлю вам кілька типів унікальних людей: геніїв, бізнесових магнатів, рок-зірок і програмістів. Ми розкриємо секрети видатних юристів, побачимо, що відрізняє найкращого пілота від того, із чиєї провини траплялись авіакатастрофи, і спробуємо зрозуміти, чому азіати настільки вправні математики. Відтак, розмірковуючи над життями найвидатніших з нас – умілих, обдарованих та дієвих, я спробую довести, що наше уявлення про самий сенс успіху є хибним.

Про що ми завжди запитуємо успішних людей? Ми прагнемо знати, які вони – які в них риси характеру, наскільки вони розумні, який спосіб життя мають або з якими надзвичайними талантами народилися. Потому робимо висновок, що саме ці особистісні якості пояснюють, яким чином людина досягла вершин.

Щороку мільярдери/підприємці/рок-зірки/знаменитості видають свої автобіографії, і сюжет там завжди однаковий, приблизно такий: наш герой народився за досить скромних умов і завдяки власній завзятості й хисту торує собі шлях до величі. За Біблією, брати викрадають Йосипа та продають його в рабство. Згодом завдяки своєму гострому розуму та проникливості він стає правицею фараона. У відомих романах дев’ятнадцятого століття автора Ораціо Алджера юнаки народжуються в цілковитій бідності й досягають багатства завдяки поєднанню зусиль та ініціативності. «На мою думку, це, радше, ґандж», – якось висловився Джеб Буш про те, що означало для його кар’єри бути сином американського президента, братом американського президента, а також онуком заможного банкіра з Волл-стрит та сенатора США. Коли він балотувався на губернатора Флориди, то невпинно наголошував, що він – «людина, котра сама себе зробила», і цей факт прекрасно ілюструє, наскільки глибоко ми асоціюємо успіх із зусиллями окремої людини, а цьому критерію відповідає мало людей.

«Підведіть голови, – сказав Роберт Вінтроп натовпу багато років тому, врочисто відкриваючи пам’ятник великому героєві американської незалежності Бенджаміну Франкліну, – і погляньте на чоловіка, який піднявся з нічого, який здобув усе без покровителів і родичів, який не мав радості здобути приступну освіту, що нею тепер можете насолоджуватись ви, який виконував найчорнішу роботу в ранні роки, але жив, щоб стояти перед королями, а після його смерті світ не забуде його імені».

У цій книжці я хочу переконати вас, що такі пояснення досягнення успіху не діють. Люди не піднімаються з нічого. І нам таки допомагають родовід та покровителі. Люди, які стоять перед королями, можуть виглядати так, ніби вони самі всього досягли, проте насправді вони всі без винятку скористалися з прихованих переваг і неординарних можливостей та культурного спадку, що дало їм змогу навчатися та наполегливо працювати, осягаючи світ так, як іншим не дано. Зовсім не байдуже, де і коли ви зростали. Культура, до якої належимо, та спадок, що ми його отримали від своїх предків, формують наші здобутки в спосіб, який ми не можемо уявити чи осягнути. Одним словом, тут не достатньо дізнатися, якими є видатні люди. Лише дізнавшись, звідки вони, ми можемо в повній мірі збагнути всю логіку, що криється за тими, хто досяг успіху, а хто – ні.

Біологи часто наголошують на «екології» організму: найвищий дуб у лісі є таким не лише через те, що він виріс із найміцнішого жолудя, а й тому, що інші дерева не затуляли йому сонця, ґрунт насичений та родючий, зайці не обгризали його кору, коли він ще був молодим, і дроворуби не дісталися його й не зрубали, поки він набирався сили. Усім відомо, що успішні люди зростають з міцного насіння. А чи відомо всім про сонячне світло, що їх зігрівало, про ґрунт, який давав силу корінню, про зайців та дроворубів, котрих їм пощастило оминути? Ця книжка не про високі дерева. Насправді вона про ліси, а хокей якраз хороше місце починати, бо розповідь про тих, хто долає вершини світу хокею, набагато цікавіша та складніша, ніж може видатися на перший погляд. Насправді вона абсолютно своєрідна.

3

Ось перелік гравців «Медисин-Гет Тайґерс» 2007 року. Придивіться уважніше. Чи помічаєте щось дивне?

Не засмучуйтесь, якщо нічого не помічаєте. Воно й не дивно – протягом років у хокейному світі цього також ніхто не помічав. Лише в середині 1980-х років канадський психолог Роджер Барнслі першим звернув загальну увагу на феномен відносного віку.

Барнслі був на грі «Летбрідж Бронкос» у Північній Альберті, команди, яка грала в тій-таки лізі Major Junior A, що й «Ванкувер Джаєнтс» і «Медисин-Гет Тайґерс». Роджер був на грі зі своєю дружиною та двома синами. Дружина саме читала програму, аж раптом натрапила на перелік гравців, подібний до того, який ви щойно бачили.

– Роджере, – мовила жінка, – ти знаєш, коли ці хлопці народилися?

Барнслі відповів ствердно.

– Так, вік – між шістнадцятьма і двадцятьма роками, тож вони мали б народитися наприкінці 1960-х.

– Ні, – не вгавала Паула. – Місяць який?

«Я думав, вона з глузду з’їхала, – пригадував згодом Барнслі. – Утім, я глянув на перелік і второпав, про що їй ідеться. З якоїсь причини більшість гравців були народжені в січні, лютому та березні».

Повернувшись додому того вечора, Барнслі подивився дати народження якомога більшої кількості професійних гравців у хокей, яких тільки міг знайти. Він помітив закономірність. Барнслі, його дружина та ще один колега – Е. Г. Томпсон – зібрали статистику на кожного з гравців Юніорської хокейної ліги Онтаріо. Ситуація була такою самою: в січні народилося більше гравців, аніж протягом інших місяців, до того ж із величезним відривом. Який місяць посідає друге місце серед народжуваності хокеїстів? Лютий. Третій – березень. Барнслі помітив, що в січні народилося в 5,5 разу більше хокеїстів Юніорської хокейної ліги Онтаріо, ніж у листопаді. Він проаналізував зіркові команди з 11- та 13-річними гравцями – молоді гравці, котрих обирали для елітних виїзних команд. Та сама історія. Що глибше Барнслі досліджував, то більше доходив до висновку, що перед ним не простий збіг, а, радше, залізне правило канадського хокею: у кожній елітній групі хокеїстів – найкращих серед найкращих – 40 % народжені між січнем і березнем, 30 % – між квітнем та червнем, 20 % – між липнем і вереснем, а всього 10 % – між жовтнем та груднем.

«За всю свою кар’єру психолога я жодного разу не стикався з явищем такого масштабу, – розповідає Барнслі. – І тут не потрібне навіть статистичне дослідження. Усе й так очевидно».

Подивіться знову на перелік гравців «Медисин-Гет». Тепер бачите, що сімнадцять із двадцяти п’яти гравців команди народилися в січні, лютому, березні чи квітні?

Ось текст прямого репортажу з Меморіального кубку про перші два голи, тільки імена гравців я замінив датами їхнього народження. Тепер це не звучить як першість у канадському хокеї – радше химерний спортивний ритуал підлітків, які народилися під знаками Козерога, Водолія та Риб.

11 березня починає біля сітки «Тайґерс», залишаючи шайбу іншому члену своєї команди – 4 січня, який передав її 22 січня, що знову різко пасує 12 березня, який кидає її у ворота «Тайґерс», 27 квітня. Своєю чергою 27 квітня блокує кидок, проте шайбу кидає ванкуверцям 6 березня. Він влучає! Захисники «Медисин-Гет» – 9 лютого та 14 лютого – кидаються блокувати шайбу, поки 10 січня безпорадно споглядає це.

А тепер другий період:

Черга «Медисин-Гет». Лідер за очками «Тайґерс», 21 січня, швидко рухається правою частиною льоду. Він зупиняється та робить коло, тікаючи від ванкуверського захисника 15 лютого. 21 січня майстерно пасує шайбу члену своєї команди 20 грудня – отакої! – що він там робить? Здихався атакового захисника 17 травня й кидає шайбу 21 січня. Той б’є!

Захисник «Ванкувера» 12 березня біжить, намагаючись заблокувати кидок. Воротар «Ванкувера», 19 березня, робить випад, але безрезультатно. 21 січня забиває! Він тріумфально здіймає угору руку. Член його команди, 2 травня, вистрибує йому на спину.

4

Пояснення тут досить просте й не пов’язане з астрологією, тим паче, що немає нічого магічного в перших трьох місяцях року. Просто в Канаді прийом до вікового хокейного класу завершується першого січня. Хлопчик, якому другого січня виповнюється десять років, може грати поруч із тим, кому до кінця року не буде десяти років, і саме в цьому віці – хлоп’яцтві – розрив у дванадцять місяців являє собою вагому розбіжність у фізичній зрілості.

І, оскільки мова про Канаду, найбільш схиблену на хокеї країну з усіх, тренери починають обирати гравців для виїзної спортивної команди – команди, де грають усі зірки, – коли хлопці мають дев’ять чи десять років. Цілком очевидно, що талановитими для них є більша кількість координованих гравців, перевага яких – кілька місяців.

А що стається, коли гравця обирають для елітної команди? Його тренують ліпше, члени його команди кращі, та й грає він 50–75 ігор за сезон замість 20 ігор як ті, хто залишився в «домашній» лізі, також тренується він удвічі, а то й утричі більше, ніж якби було інакше. Від самого початку його перевагою є не те, що він безсумнівно кращий, а те, що він трохи старший. З досягненням 13-річного чи 14-річного віку, пізнавши до цього ліпше тренування й маючи за плечима додатковий досвід, він насправді виявляється кращим, отож найпевніше дістанеться ліги Major Junior B, а вже звідти потрапить у дорослі ліги[1].

Барнслі твердить, що ці види розподілу відносного віку існують, якщо виконуються три речі: відбір, спрямування та диференційований досвід. Це означає таке: якщо ви в ранньому віці визначаєте, хто сильний, а хто ні; якщо відокремлюєте «талановитих» від «неталановитих»; якщо надаєте «талановитим» досвід найвищого ґатунку, тоді лише, зрештою, зможете надати значну перевагу тій невеликій групі людей, дата народження яких найбільш близька до дати завершення набору.

У США гравців у футбол та баскетбол не обирають, не спрямовують і не диференціюють таким робом. Як наслідок дитина може дещо відставати фізично, але грати стільки ж, скільки її доросліші товариші[2]. Проте у бейсболі також відбувається відбір. Завершальна дата відбору для всіх позашкільних ліг у США – 31 липня, у результаті чого найбільше гравців основних ліг народжені в серпні. (Цифри вражають: 2005 року серед американців, які грають в основній бейсбольній лізі, 505 гравців народжено в серпні, а в липні – усього 313.)

Схожим чином, як хокей та баскетбол, організовано європейський футбол і розподіл дат народження в цьому спорті також чітко скошено. В Англії дата допуску – 1 вересня, а у прем’єр-лізі футбольної асоціації на певному етапі 1990-х років було двісті вісімдесят вісім гравців, народжених між вереснем і листопадом, і лише сто тридцять шість гравців – між червнем та серпнем. У міжнародному футболі відбір припиняли 1 серпня, і в одному з нещодавніх світових юніорських турнірів сто тридцять п’ять гравців народилися протягом трьох місяців по 1 серпня і лише двадцять два – в травні, червні та липні.

Сьогодні дата набору до міжнародного юніорського футболу завершується 1 січня. Гляньте на перелік гравців за 2007 рік у Чехословацькій національній юніорській футбольній лізі, вони виграли фінал юніорської світової першості.

І знову:

Під час національного відбору чеські футбольні тренери могли сказати всім, народженим у середині літа, збирати речі й повертатися додому.

Хокей та футбол – лише ігри, звичайно, але до них беруть небагатьох обраних. Проте достоту такі самі упередження з’являються і в сферах, де наслідки можуть бути набагато серйознішими, в освіті, наприклад. Батьки дитини, яка народилася наприкінці календарного року, часто міркують над тим, щоб відтермінувати похід до дитячого садочка: п’ятирічна дитина муситиме встигати за іншою дитиною, народженою на багато місяців раніше. Хоча більшість батьків, припускаю, думають, що будь-яка вада, що її має молодша за віком дитина в дитячому садочку, зрештою зникає. Але це не так. Усе відбувається, достоту як у хокеї. Невеличка початкова перевага, котру має дитина, народжена на кілька місяців раніше, над дитиною, народженою того самого року пізніше, зберігається. Саме це замикає дитину в модель досягнень і провалів, заохочення та розчарування, що інколи може тривати протягом років.

Нещодавно два економісти, Келлі Бедард та Елізабет Дьюї, вирішили відслідкувати співвідношення між балами у ТІМSS – математичні й природничі тести, що їх дають кожні чотири роки дітям по всьому світу, та датою народження. Вони з’ясували, що серед учнів четвертого класу старші діти набрали на 4—12 балів більше за молодших дітей. І це, як пояснює Дьюї, «величезна різниця». Це означає, що, коли взяти двох однаково інтелектуально розвинених учнів четвертого класу, дати народження яких перебувають на різних кінцях дати завершення набору, старший учень може опинитись у 80 процентилях, а молодший – у 68. Оце і вся відмінність у кваліфікуванні до програми навчання дітей обдарованих та ні.

«Усе як у спорті, – каже Дьюї. – Ми розбиваємо на групи згідно зі схильностями ще в ранньому дитячому віці. У нас є групи, де більше уваги приділяють читанню та математиці. Отож, ще в ранньому віці, дивлячись на малих дітей у садочку чи першому класі, учителі плутають зрілість із нахилами. Вони ставлять старших дітей у добре підготовлений потік, де ті здобувають кращі навички, а наступного року, перебуваючи у вищій групі, стають іще кращими, далі все відбувається так само, що й дає їм нагоду вдосконалюватися далі. Єдиною країною, де така тенденція не зберігається, є Данія. Державна політика не дозволяє розподілу згідно зі схильностями до десяти років». У Данії не поспішають з рішенням щодо відбору, іншими словами, чекають, поки вирівняється розбіжність у зрілості за віком.

Згодом Бедард і Дьюї провели схоже дослідження, проте цього разу аналізували коледж. І що вони побачили? У чотирирічному коледжі США студенти, що належать до відносно молодших груп свого класу, недопредставлені в середньому на 11,6 %. Отож, початкова різниця в зрілості із часом нікуди не зникає. Навпаки, залишається. І для тисяч студентів це початкове невигідне становище й визначає, іти до коледжу чи ні[3].

«Це смішно, як на мене, – каже Дьюї. – Геть безглуздо, що наше випадкове рішення про завершальну дату відбору призводить до таких результатів. А ще гірше, що це, здається, не хвилює нікого».

5

А тепер замисліться на мить, що саме історія про хокей та народження на початку року може повідати нам про успіх.

А розповісти вона може те, що наше уявлення про найкращих і найкмітливіших, які легко дістаються вершин, абсолютно спрощене. Так, хокеїсти, котрі грають професійно, набагато талановитіші та здібніші, ніж ви чи я. Проте вони мали величезний головний старт, можливість, яку їм не довелося ні заслужити, ані домогтися самотужки. І ось саме ця можливість відіграла важливу роль у їхньому успіху.

Соціолог Роберт Мертон назвав цей феномен «ефектом Матея» на честь вірша Нового Заповіту, знайденого в Євангелії від Матея: «Бо кожному, хто має, додасться, і він матиме над міру; а в того, хто не має, заберуть і те, що має». Іншими словами, саме ті, хто став успішним, найчастіше дістають особливі можливості, що ведуть до успіху в майбутньому. Саме багатії отримують податкові канікули. Саме найкращі студенти здобувають найкраще навчання й найпильнішу увагу. І саме найбільші хлопчики дев’яти та десяти років дістають найліпше тренування й практику. Успіх є вислідом того, що соціологи залюбки називають «накопичувальна перевага». Професійний хокеїст розпочинає за дещо кращих умов, аніж його однолітки. І ця невелика відмінність веде до можливості, яка ще збільшує перевагу, а ця перевага спричинює наступну можливість, яка робить початкову різницю ще вагомішою, і так далі, поки хокеїст не стає направду унікальним. Проте не забуваймо, що він не починав унікальним. Він просто був дещо кращим на початку.

Я навів приклад хокею через те, що системи, які ми встановлюємо з метою визначити тих, хто прорветься вперед, не є ефективними. Ми думаємо, що ранній початок із зіркових ліг та програм для обдарованих гравців – найкращий спосіб не проґавити талант. Але погляньте знову на перелік гравців футбольної команди із Чеської Республіки. Там немає гравців, які народилися в липні, жовтні, листопаді чи грудні, натомість кілька в серпні чи вересні. Народжених в останній частині року пропустили чи виштовхнули зі спорту. Талант значної частини чеського атлетичного населення витратили нерозважливо.

Що ж робити, коли ти атлетичний молодий чех, якого спіткала невдача народитися в останній половині року? У футбол грати ти не можеш. Тут усе проти тебе. То може, тобі піти в інший спорт, який чехи обожнюють, – у хокей. Та зачекай. (Певен, ти знаєш, що зараз буде.) Далі подано перелік гравців чеської юніорської команди з хокею 2007 року, яка посіла п’яте місце у світовій першості.

Народжені в останньому кварталі року можуть покинути грати і в хокей також. Тепер бачите наслідки того, яким чином ми зазвичай думаємо про успіх? Через те, що ми настільки персоналізуємо успіх, ми проминаємо нагоду підняти інших на найвищі щаблі. Ми створюємо правила, що перешкоджають досягненням. Ми дочасно скидаємо людей з рахунків. Ми відчуваємо благоговіння перед успішними й нехтуємо тих, хто зазнав поразки. А ще, понад усе, ми стаємо надто пасивними. Ми ігноруємо ту роль, яку відіграємо – під «ми» маю на увазі суспільство – у визначенні того, хто стає успішним, а хто – ні.

Дати завершення відбору таки мають значення. Можна було б створити дві чи три ліги, поділивши їх за датою народження. Нехай гравці розвиваються різними шляхами, а тоді ми обиратимемо зірок. Якби чеські й канадські атлети, народжені наприкінці року, дістали хоч мізерний шанс, то чеські та канадські національні команди враз мали б удвічі більше спортсменів на вибір.

Школи здатні робити те саме. Початкова й середня школи можуть набирати в один клас учнів, які народилися із січня по квітень, із травня по серпень – у другий клас, а з вересня по грудень – у третій. Можна дозволити учням навчатися спільно з іншими й завершувати навчання разом з учнями того самого рівня зрілості. Звичайно, адміністративно це зорганізувати складніше. Проте на це не конче знадобляться великі кошти, а водночас це вирівняє поле для тих, хто – не з власної вини – отримав великий ґандж від системи освіти. Ми змогли б легко контролювати структуру досягнень не лише у спорті, а й, як побачимо, в інших, важливіших сферах. Але ж ні. Чому? Бо ми вчепилися в ідею, що успіх є простою функцією особистої заслуги, а світ, у якому ми всі зростаємо, і правила, що їх обирає суспільство, нічого не важать.

6

Перед фіналом Меморіального кубку, Ґорд Возден, батько одного з гравців «Медисин-Гет Тайґерс», стояв біля льоду, розповідаючи про свого сина Скотта. На ньому бейсболка і чорна футболка «Медисин-Гет Тайґерс». «Коли синові було чотири чи п’ять років, – пригадує Возден, – його молодший брат іще сидів у ходунках, отож Скотт пхав малому хокейну ключку в руки й вони з ранку до ночі грали в хокей просто на підлозі в кухні. Скотт завжди любив хокей. Він грав як початківець протягом своєї кар’єри в молодшій лізі хокею. Він завжди грав у командах категорії ААА. Коли був новачком, він грав на вищому рівні». Возден помітно нервував: його син от-от мав зіграти найважливішу гру в житті. «Він важко й наполегливо працював, аби дістати те, що має. Я ним пишаюся».

Оце складники успіху на найвищому рівні: любов, талант і наполеглива праця. Є ще один елемент. Коли саме Возден відчув, що його син особливий? «Знаєте, він завжди був найбільшим серед своїх однолітків. Він був міцним і ще змалечку вмів забивати голи. Він завжди вирізнявся серед однолітків, завжди був капітаном команди…»

Більший за однолітків? Звичайно. Скотт Возден народився четвертого січня, в один із трьох днів, цілком ідеальних для народження елітного гравця в хокей. Він був одним з тих, кому пощастило. Якби дата прийняття до канадського хокею була пізніша, він, либонь, був би глядачем першості Меморіального кубку, а не гравцем на льоду.

Розділ другий. Правило десяти тисяч годин

У Гамбургу нам доводилося грати по вісім годин поспіль

1

1971 року Мічиґанський університет відкрив новий комп’ютерний центр у новій будівлі на Біл-авеню в Енн-Арбор. Університетські обчислювальні машини стояли посеред просторої білої кімнати й мали вигляд, як пригадує один член факультету, «наче одна з останніх сцен фільму „2001: Космічна одіссея“». Неподалік стояв десяток клавішних перфораторів, які в ті часи слугували комп’ютерними терміналами. Університет Мічиґану мав найбільш передові програми комп’ютерної науки в світі, і за час роботи комп’ютерного центру тисячі студентів пройшли через цю білу кімнату, нійвідомішим з котрих був незграбний підліток Білл Джой.

Джой вступив до Мічиґанського університету того самого року, коли й відкрили комп’ютерний центр. Йому виповнилося шістнадцять років. Він був високим та дуже худорлявим, з копицею неслухняного скуйовдженого волосся. Випускний клас у школі проголосував за нього як за «найбільш запопадливого учня», а це, як він сам каже, означало, що він був «занудним ботаном». Білл гадав, що стане біологом чи математиком. Проте наприкінці першого року навчання він помітив комп’ютерний центр і захопився.

Відтоді комп’ютерний центр став його життям. Він програмував завжди, коли лише випадала нагода. Джой почав працювати у професора інформатики, а отже, міг створювати програми все літо. 1975 року він вступив до аспірантури Каліфорнійського університету в Берклі. І там він іще глибше занурився у світ комп’ютерного програмного забезпечення. Під час усного іспиту на здобуття ступеня доктора філософії, він на льоту вигадав надзвичайно складний алгоритм, і це, як пише один з його численних шанувальників, «настільки зачудувало екзаменаторів, що вони згодом порівнювали його з Ісусом, який дивує старійшин».

Працюючи з невеликою групою програмістів, Джой узявся переписувати ЮНІКС, який був системою програмного забезпечення, розробленою компанією AT&T для потужних центральних комп’ютерів. Версія Джоя була дуже якісною. Аж такою якісною, що стала – і залишається дотепер – операційною системою, на котрій працюють буквально мільйони комп’ютерів по всьому світу. «Якщо поставите свій Mac у той смішний режим, коли можна побачити код, – каже Джой, – то побачите те, що я, пам’ятаю, писав іще 25 років тому». А знаєте, хто створив більшість програмного забезпечення, що дає вам змогу входити в мережу Інтернет? Білл Джой.

Закінчивши студіювання в Берклі, Джой став одним із засновників фірми «Сан Майкросистемс» у Кремнієвій долині, що була одним з головних учасників комп’ютерної революції. Там-таки він переписав одну комп’ютерну мову – Джава – й легенда про нього розлетілася ще далі. Серед «своїх» у Кремнієвій долині про Джоя говорять з таким самим благоговійним трепетом, як про Білла Ґейтса у «Майкрософт». Його ще називають Едісоном мережі Інтернет. Науковець-програміст Девід Ґелернтер з Єльського університету каже: «Білл Джой – одна з найвпливовіших постатей у сучасній історії інформаційних технологій».

Історію генія Білла Джоя переповідали вже безліч разів, але мораль завжди одна. Він жив у світі абсолютної меритократії. Програмування не працювало за принципом блату, коли можна просунутися, маючи гроші та потрібні зв’язки. То було відкрите широке поле діяльності, у якому кожного учасника оцінювали виключно за талантами й досягненнями. То був світ, у якому перемагали найкращі, а Джой став очевидячки одним з найкращих.

Однак, якби ми щойно не розглядали приклади хокеїстів та футболістів, таку версію подій сприйняти було б легше. Їхній випадок мав би бути чистою меритократією. Проте це не так. То була історія про те, як неординарні особистості в певній діяльності досягли свого високого статусу через поєднання вмінь, можливостей і суто випадкових переваг.

Чи можливо, щоб такий штиб особливих можливостей працював і в реальному світі? Повернімося до історії Білла Джоя та дізнаймося.

2

Уже протягом цілого покоління психологи з усього світу ведуть палкі дискусії стосовно питання, яке ми тривалі роки вважаємо вирішеним. Питання полягає ось у чому: чи існує така річ, як природжений талант? Очевидна відповідь – так. Не кожен хокеїст, народжений у січні, зрештою, грає на професійному рівні. Так чинять лише деякі, себто ті, хто мають оцей природжений талант. Досягнення – це талант плюс підготовка. Проблема натомість полягає у тім, що, коли детальніше розглядати кар’єру талановитих та обдарованих, можна помітити, що природжений талант відіграє меншу роль, тимчасом як підготовка, здається, важить більше.

Першою ілюстрацією в суперечці про таланти є дослідження, яке провів на початку 1990-х років психолог К. Андерс Ерикссон та двоє його колег з Берлінської академії музики. За допомогою викладачів академії скрипалів розділили на три групи. У першій групі були зірки – студенти, котрі мали потенціал стати скрипалями світового рівня. До другої увійшли ті, що їх оцінювали як «непоганих». Третя група являла собою студентів, які взагалі навряд чи гратимуть професійно, а тому мали намір працювати вчителями музики в школі. Далі всім скрипалям поставили однакове запитання: відколи ви вперше взяли до рук скрипку, скільки годин ви грали на ній протягом усієї своєї кар’єри?

Учасники всіх трьох груп почали грати на скрипці практично в одному віці – коли їм було близько п’яти років. У перші роки вони займалися музикою приблизно однаковий час – дві чи три години на тиждень. Проте, коли їм було по вісім років, дещо змінилося. Студенти, які зараз виявилися найкращими у своєму класі, почали тренуватися більше, ніж будь-хто інший, – шість годин на тиждень до дев’яти років, вісім годин до дванадцяти років, шістнадцять годин до чотирнадцяти років, і так далі, аж допоки до двадцяти років вони не займалися – себто настійно та зосереджено грали на своєму інструменті з метою вдосконалити вміння – більше ніж тридцять годин на тиждень. Загалом, до досягнення двадцяти років усі елітні виконавці мали десять тисяч годин практики, а майбутні вчителі музики в цілому практикували близько чотирьох тисяч годин.

Ерикссон з колегами потім порівняли піаністів-аматорів та професіоналів. Та сама картина. Аматори ніколи не займалися музикою більше як три години на тиждень у дитинстві, відтак до двадцяти років вони загалом практикувалися дві тисячі годин. На противагу їм, професіонали щороку збільшували час на музикування, аж поки до двадцяти років, подібно до скрипалів, вони не досягли десяти тисяч годин.

Важливим моментом у дослідженні Ерикссона є те, що він з колегами не змогли знайти жодного «природного» музиканта, який рухався б вільно, без зусиль, займаючись музикою дрібку часу, як однолітки. Однак, не знайшли вони й «ботанів», які працювали важче за інших, але не змогли досягти висот. Їхнє дослідження показує, що коли музикант має достатньо хисту, щоби вступити до вищої музичної школи, то виконавців одне від одного відрізняє те, наскільки наполегливо вони працюють. Оце й усе. До того ж, люди, які перебувають на вершині, не просто працюють наполегливіше чи значно наполегливіше за інших. Вони працюють набагато, набагато наполегливіше.

Ідея, що винятковість виконання складного завдання потребує критичного мінімального рівня практики раз по раз випливає на поверхню під час дослідження. Насправді дослідники встановили те, що вони вважають за магічне число для справжньої майстерності: десять тисяч годин.

«Бачимо таку картину – десять тисяч годин практики необхідно для досягнення рівня майстерності, що асоціюється з набуттям статусу експерта світового класу. Це стосується будь-якої сфери, – пише невролог Деніел Левітин. – Спостереження за композиторами, баскетболістами, письменниками, фігуристами, піаністами, шахістами, злочинцями вищого ґатунку, та, по суті, за будь-ким, дають цю цифру знову й знову. Десять тисяч годин дорівнюють приблизно трьом годинам на день або двадцяти годинам на тиждень практики впродовж понад десяти років. Звичайно, це не стосується того, що деякі отримують від своєї практики більше, ніж інші. Проте досі не знайшлося жодного випадку, коли б експерт світового класу досяг цього рівня за менший час. Імовірно, мозок потребує саме стільки часу, щоб засвоїти все необхідне для досягнення справжньої майстерності».

Це твердження є слушним також і щодо людей, яких ми визнаємо за геніїв. Відомо, наприклад, що Моцарт почав писати музику в шість років. Утім, як пише в своїй книжці «Пояснення геніальності» психолог Майкл Гоув,

за стандартами зрілих композиторів, ранні роботи Моцарта не є видатними. Найперші його композиції записував, найпевніше, батько і, ймовірно, вдосконалював у процесі. Багато Вольфґангових дитячих композицій, як-от перші сім концертів для піаніно та оркестру, являють собою здебільшого компонування робіт інших композиторів. З тих концертів, що містять музику самого Моцарта, найперший, що його зараз вважають видатним (No. 9, K. 271), не був створений, допоки Моцарту не виповнився двадцять один рік: доти він писав концерти вже протягом десяти років.

Музичний критик Гарольд Шонберґ іде ще далі: «Моцарт насправді як композитор „розвинувся пізно“, оскільки не написав свого найкращого твору доти, доки не створював музику впродовж більше ніж двадцяти років».

Щоб стати гросмейстером, треба також близько десяти років. (Лише легендарний Боббі Фішер дістався найвищого рівня за менший час: йому знадобилося дев’ять років.) Що ж таке десять років? Це приблизний час, який потрібен, аби вкласти десять тисяч годин наполегливої праці. Десять тисяч годин – магічне число величі.

Ось пояснення того, що так непокоїло в списках гравців чеських та канадських спортивних команд. У складі тих команд не було практично жодного гравця, народженого після 1 вересня, що, здається, не має сенсу. Ви подумали б, що є обмаль чеських хокейних чи футбольних геніїв, народжених пізніше цього-таки року, які настільки талановиті, що вони, зрештою, торують собі шлях до найвищого класу як старші, попри дату свого народження.

Однак Ерикссон і ті, хто ставить під сумнів значущість таланту, зовсім цим не подивовані. Отой вундеркінд, народжений пізно, не обирається до складу зіркової команди у віці восьми років, оскільки він іще надто малий. Отже, він не має додаткової практики. А без тієї практики він не матиме жодного шансу тренуватися десять тисяч годин до того часу, коли професійні хокейні команди починають шукати гравців. А без десяти тисяч годин за плечима він не зможе вдосконалити свої вміння, конче потрібні для того, щоб грати на найвищому рівні. Навіть Моцарт – найвидатніший музичний геній усіх часів – не досяг високого рівня роботи, аж поки не пропрацював десять тисяч годин. Практика не є тим, що ви робите, коли досягаєте майстерності. Насправді, практика – це те, що робить вас майстром.

Іншим цікавим фактом про десять тисяч годин є те, що це – величезна кількість часу. Коли людина ще зовсім молода, вона абсолютно не здатна досягти цього. Ваші батьки мусять заохочувати та підтримувати вас. Ви не можете бути бідним, бо, якщо доведеться працювати, щоб звести кінці з кінцями, вам забракне часу на достатню практику. Загалом більшість людей можуть досягти десяти тисяч годин лише в разі, коли матимуть щось на кшталт спеціальної програми – як у команди хокеїстів-зірок – або якщо вони дістануть якусь надзвичайну нагоду, що дасть їм шанс отримати ці десять тисяч годин.

3

Повернімося до Білла Джоя. Надворі 1971 рік. Білл Джой – високий, незграбний. Йому 16 років. А ще він – математичний геній, саме такий студент, яких сотнями приваблюють МТІ, КТІ або Університет Ватерлоо. «Малим хлопчаком Білл хотів знати все про все на світі ще навіть до того, як дізнався, що хоче знати, – пригадує Вільям, його батько. – Ми давали відповіді, коли могли. Якщо ж не могли, просто давали йому книжку». Коли настав час подавати документи на вступ до коледжу, Джой дістав високі бали з математики на Академічному оцінювальному тесті. «Складно не було, зовсім ні, – каже Білл сухо. – Була купа часу все перевірити двічі».

Він надзвичайно обдарований. Проте міркування на цьому не завершується. Ніколи. Ключем до його розвитку є те, що він надибав ту непримітну будівлю на Біл-авеню.

На початку 1970-х, коли Білл лише дізнавався про програмування, комп’ютери були розміром з кімнату. Єдина машина (яка насправді мала менше пам’яті й потужності, ніж зараз має ваша мікрохвильовка) могла коштувати аж мільйон доларів – причому за курсом 1970-х років. Комп’ютери були рідкістю. Якщо вдавалося знайти, то складно було дістати доступ до нього; якщо ви все ж здобували доступ, то знадобилося б ціле багатство, щоб узяти його в оренду.

До того ж саме програмування являло собою дуже виснажливу справу. То були часи, коли комп’ютерні програми створювалися на картонних перфокартах. Кожна стрічка коду була відтиснена на картці за допомогою клавішного перфоратора. Складна програма могла включати сотні, якщо не тисячі таких карток у високих стосах. Щойно програму було завершено, ви йшли до будь-якого комп’ютера, до котрого мали доступ, і передавали стоси карток оператору. Оскільки комп’ютери тоді могли впоратися лише з одним завданням за раз, оператор призначав час для вашої програми і, залежно від того, скільки людей очікувало перед вами, ви могли отримати картки лише за кілька годин, ба навіть через день. Якщо ви припустились єдиної помилки – навіть типографської – у своїх картках, то мусили забирати їх назад, знаходити помилку й лише тоді починати все із самого початку.

За таких обставин надзвичайно складно було стати експертом із програмування. І, звичайно, стати експертом до двадцяти років взагалі неможливо. Коли ти можеш «програмувати» лише протягом кількох хвилин з кожної години, що її проводиш у комп’ютерному класі, як навзагал можна назбирати ті десять тисяч годин? «Програмування з картками, – згадує один тогочасний науковець, – не навчало програмування. Воно навчало терпіння й точності».

Розв’язання проблеми програмування прийшло лише в середині 1960-х років. Комп’ютери нарешті стали досить потужними, щоб виконувати більше від одного «завдання» за раз. Якщо операційну систему можна переписати, зрозуміли програмісти, час машини можна розподілити, тобто комп’ютер можна навчити виконувати сотні завдань одночасно. А це, своєю чергою, означало, що програмісти більше не мусять фізично передавати стоси карток операторові. Можна збудувати десятки терміналів, поєднати їх з ЕОМ телефонною лінією, тоді всі зможуть працювати – он-лайн – одночасно.

Ось як одна історія того періоду оповідає про розподіл часу:

Це була не просто революція. Це було справжнісіньке одкровення. Можна забути про оператора, купи карток, очікування. З таким розподілом часу можна було сидіти при телетайпі, вводити кілька команд і діставати відповіді тут і зараз. Розподіл часу був інтерактивним: програма могла запитати, зачекати, поки ви її введете, опрацьовувати, доки ви чекаєте, й показати результат. І все це в «реальному часі».

Тут до гри долучився Мічиґан, оскільки Мічиґанський університет був одним з перших університетів світу, що перейшов на систему розподілу часу. Уже на 1967 рік розроблено та використано прототип такої системи. На початок 1970-х Мічиґан володів достатньою комп’ютерною потужністю для того, щоб сотня людей могли одночасно програмувати в комп’ютерному центрі. «Наприкінці 1960-х – на початку 70-х навряд чи було ще якесь місце, схоже в цьому плані на Мічиґан, – сказав Берні Геллер. – Можливо, МТІ, можливо, Університет Карнеґі-Меллон. Можливо, ще Дартмутський коледж. Сумніваюся, що були інші».

Саме така можливість очікувала на Білла Джоя, коли восени 1971 року він прибув до кампусу Енн-Арбор. Він не обрав Мічиґан через комп’ютери. У старшій школі він не мав до них діла. Джоя цікавила математика та інженерія. Проте, коли на першому курсі він підчепив вірус програмування, то опинився – за найщасливішим випадком серед усіх – в одному з нечисленних місць на Землі, де 17-річний юнак міг програмувати геть усе, що бажав.

«Знаєте відмінність між картками й розподілом часу? – запитує Джой. – Це однаково що грати в шахи поштою та у звичайні шахи. Програмування більше не було прикрим розчаруванням. Воно перетворилося на задоволення».

«Я жив у північному кампусі; комп’ютерний центр розташовувався саме там, – каже Джой. – Відгадайте, скільки часу я там проводив? Надзвичайно багато насправді. Центр працював двадцять чотири години на добу. Я перебував там усю ніч, і лише зранку йшов додому. Протягом середньостатистичного тижня у комп’ютерному центрі я проводив більше часу, ніж на заняттях. Усі, хто був у центрі, періодично забували з’являтися на заняттях узагалі, не розуміючи, що нас реєструють».

«Проблема полягала в тому, що студентам видавали рахунок з фіксованою кількістю грошей, а тоді час вичерпувався. Коли ти заходив у систему, повинен був ввести, скільки часу хотів провести за комп’ютером. Давали, скажімо, годину часу. Ось і все, – розповідає Джой, усміхаючись своїм власним спогадам. – Одного разу хтось зрозумів, що якщо ввести „час дорівнює“, а тоді букву, наприклад t = k, то гроші не знімаються. То був баг у програмному забезпеченні. Можна було ввести t дорівнює k і сидіти там довіку».

Лише поцінуйте огром можливостей, що судилися Біллові Джою. Позаяк він вступив до такого далекоглядного навчального закладу, як Мічиґанський університет, то дістав змогу тренуватися на системі розподілу часу замість перфокарт; мічиґанська система мала помилку, він міг програмувати усе, що хотів; університет хотів витрачати гроші на те, щоб комп’ютерний центр був відчиненим двадцять чотири години на добу, Джой міг залишатись там усю ніч; а ще він міг витрачати на програмування скільки завгодно годин, отож коли дістав змогу переписати ЮНІКС, був до цього завдання готовим. Білл Джой був винятковим. Він прагнув навчатися. І це мало велике значення. Однак, перше ніж він зміг стати експертом, хтось мусив дати йому нагоду навчитись, як цим експертом бути.

«У Мічиґані я програмував годин вісім або десять на добу, – веде далі Джой. – До того як я потрапив у Берклі, уже робив таке і вдень і вночі. Удома мав термінал. Я не спав до другої чи третьої ранку, переглядав старі фільми та програмував. Часом і засинав при комп’ютері, – він показує, як його голова падала просто на клавіатуру, – і знаєте, як клавіша натискається ще і ще, а тоді вищить? Після того як це повториться тричі, слід іти спати. Навіть коли я вступив до вишу в Берклі, ще був не надто компетентним. Досвідченим я став десь на другий рік навчання. Саме тоді я написав програми, що їх досі використовують, – а минуло вже тридцять років». Він замовк на мить і порахував подумки – у таких, як Білл Джой, це не забирає багато часу. Мічиґан був 1971 року. Цілеспрямовано програмувати почав на другому курсі. Додайте літній час, дні й ночі протягом першого року в Берклі. «Це п’ять років, – каже він, зрештою. – І я цим не займався, коли лише вступив до Мічиґану. Отож, мабуть, таки десять тисяч годин? Приблизно так».

4

То чи є правило десяти тисяч годин загальним правилом успіху? Якщо ми пошукаємо в біографії кожного, хто досяг успіху, то чи завжди знайдемо приклад, еквівалентний Мічиґанському комп’ютерному центру або хокейним зірковим командам – щось на кшталт особливої можливості практикуватися?

Перевірмо цю ідею двома прикладами й заради простоти візьмімо найбільш знайомі нам особистості: гурт «Бітлз», один з найвідоміших рок-н-рольних гуртів усіх часів, та Білла Ґейтса, одного з найбагатших людей у світі.

«Бітлз» – Джон Леннон, Пол Маккартні, Джордж Гаррисон, Ринґо Старр – приїхали до США в лютому 1964 року, розпочавши цим так званий британський наступ на американську музичну сцену, і випустили низку хітових платівок, що назавжди змінили обличчя популярної музики.

По-перше, нам цікаво, скільки часу «Бітлз» були разом до того, як прибули до США. Леннон і Маккартні вперше почали грати разом 1957 року, за сім років до прибуття в Америку. (До слова, час, який пройшов між заснуванням гурту і створенням, можливо, найбільших досягнень – Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band and The Beetles («Білий альбом») – десять років.) І якщо ви ретельніше придивитесь до цих тривалих років підготовки, то помітите досвід, який у контексті хокеїстів, Білла Джоя та віртуозів-скрипалів звучить дуже знайомо. 1960 року, коли вони були просто малознаним шкільним гуртом, їх запросили грати до Гамбурга в Німеччині.

«У ті часи в Гамбургу не було музичних клубів, де грали б рок-н-рол. Зате були стрип-клуби, – розповідає Філіп Норман, який написав біографію „Бітлз“ під назвою Shout!. – Був один цікавий власник клубу на ймення Бруно, який насправді був людиною, котра вміла організувати видовищні виступи. У нього виникла ідея завозити рок-гурти, що грали б у різних клубах. Вони розробили формулу: масштабне нон-стоп шоу, яке тривало кілька годин поспіль; одні глядачі заходили, інші виходили. Гурти грали без перерви, намагаючись утримати публіку. В американському кварталі червоних ліхтарів це назвали б стриптизом нон-стоп».

«Чимало гуртів, що грали тоді, походили з Ліверпуля, – говорить Норман. – То було випадковістю. Бруно подався до Лондона шукати гурти. Проте в Сохо він познайомився з ліверпульським підприємцем, який випадково опинився в Лондоні. І він домовився про виступи деяких гуртів. Отак налагодили зв’язки. Зрештою, „Бітлз“ познайомилися не лише з Бруно, а й з іншими власниками клубів. Вони поверталися знову й знову, бо отримували багато алкоголю й багато сексу».

Що було особливого в Гамбургу? Може, там добре платили? Ні. Фантастична акустика? Ні. Публіка була добра та вдячна? Усе що завгодно, окрім цього. Справа була в самому часі, протягом якого гурт мусив грати.

Ось Джон Леннон в інтерв’ю вже після розпаду «Бітлз» розповідає про виступи в гамбурзькому стриптиз-клубі під назвою «Індра»:

Ми вдосконалювалися та ставали більш упевненими. Інакше й бути не могло, бо ж грали ми всю ніч. Їм було зручно, що ми іноземці. Ми мусили намагатися грати краще, вкладати всю душу, аби вибитися в люди.

У Ліверпулі ми грали лише протягом однієї години та звикли грати найкраще, щоразу те саме. У Гамбургу нам доводилося грати вісім годин поспіль, отож ми мусили знайти новий спосіб грати.

Вісім годин?

Ось що каже Піт Бест, тогочасний ударник «Бітлз»: «Щойно пройшла чутка, що ми робили шоу, до клубу почали сходитися люди. Ми грали сім вечорів на тиждень. Спочатку ми грали майже нон-стоп до 00: 30, поки клуб не зачинявся, але, коли ми стали грати ліпше, публіка залишалася до другої ночі фактично щодня.»

Сім днів на тиждень?

Зрештою, «Бітлз» мандрували до Гамбурга п’ять разів між 1960 та 1962 роками. У першу подорож вони відіграли сто шість вечорів, по п’ять чи більше годин. Під час другої поїздки вони зіграли дев’яносто два рази. У третю поїздку грали сорок вісім разів, провівши на сцені загалом сто сімдесят дві години. Останні два концерти в Гамбургу в листопаді й грудні 1962 року включали в себе дев’яносто годин виступу. Казали, що вони зіграли двісті сімдесят вечорів протягом півтора року. До того часу вони вже досягли успіху 1964 року, отож, наживо зіграли приблизно 1200 разів. Ви знаєте, наскільки це неймовірно? Більшість сьогоднішніх гуртів не грають 1200 разів протягом усього свого існування. Суворе випробування «Бітлз» у Гамбурзі стало тим, що їх вирізняло.

«Коли вони лише з’явилися на сцені, то були ні на що не здатні, але після повернення вони були супер, – веде далі Норман. – Хлопці навчилися не тільки витривалості. Їм довелося навчитися безлічі номерів усього можливого і не лише рок-н-ролу, а й трохи джазу. До того вони були геть недисципліновані на сцені. Одначе, коли повернулися, то звучали як ніхто інший. Вони все вигадали самі».

5

Повернімося до історії Білла Ґейтса. Його історія відома так само добре, як історія «Бітлз». Розумний молодий математичний геній відкриває для себе програмування. Кидає Гарвард. Із друзями започатковує невеличку комп’ютерну компанію під назвою «Майкрософт». Маючи розум, великі амбіції та сміливість, він вибудовує велета у світі програмного забезпечення. Але це вельми загальне бачення. Погляньмо трохи глибше.

Батько Ґейтса був заможним адвокатом у Сіетлі, а мати – донькою успішного банкіра. У дитинстві Білл Ґейтс розвивався дуже швидко, тож навчання йому набридло. Отже, батьки забрали його з державної школи й на початку сьомого класу відправили до «Лейксайду» – приватної школи, де навчалися діти еліти із Сіетла. Посеред другого року навчання Ґейтса в школі «Лейксайд» там відкрили комп’ютерний клуб.

«Материнський комітет щороку проводив розпродаж різного непотребу, і завжди поставало питання: на що ж підуть гроші, – пригадує Ґейтс. – Частину витрачали на літню програму, у межах котрої місцеві діти могли приходити до кампусу. Ще гроші йшли на вчителів. Того року три тисячі доларів витратили на комп’ютерний термінал у цій крихітній кімнатці, і його ми одразу взялися контролювати. То було щось неймовірне».

І дійсно неймовірно, бо ж надворі лише 1968 рік. У 1960-х навіть більшість коледжів не мали комп’ютерних клубів. А надто помітним був комп’ютер, який купила школа «Лейксайд». Школа не змушувала своїх учнів навчатися програмування на виснажливій системі перфокарт, як це робили буквально всі в 1960-х. Натомість у школі «Лейксайд» установили телетайп ASR-33, який був терміналом з функцією розподілу часу та напряму з’єднаний з мейнфреймом у центрі Сіетла. «Ідея розподілу часу щойно виникла 1965 року, – провадить Ґейтс. – Хтось був дуже далекоглядним». Білл Джой дістав унікальну нагоду вивчати програмування на системі розподілу часу, коли навчався на першому курсу коледжу, 1971 року. Білл Ґейтс дістався програмування в реальному часі восьмикласником 1968 року.

З тієї миті Ґейтс буквально жив у кімнаті, де стояв комп’ютер. Він та інші почали навчатися того, як користуватися цим дивним новим приладом. Купляти час на ЕОМ було дорого навіть для такого заможного закладу, як «Лейксайд», і невдовзі 3000 доларів, зароблені материнським комітетом, закінчилися. Батьки заробили ще грошей. Діти їх знову витратили. А потім група програмістів з Вашинґтонського університету сформувала компанію під назвою «Об’єднаний комп’ютерний центр» (чи С-Cubed), яка здавала в оренду комп’ютерний час місцевим компаніям. Знову пощастило, і син однієї із засновниць цієї фірми – Моніки Рони – навчався в «Лейксайді», на рік старше від Ґейтса. «А чи не захоче комп’ютерний клуб „Лейксайду“, – подумала собі Рона, – на вихідних тестувати програмне забезпечення компанії в обмін на безкоштовний час на програмування?» Звісно, схоче! Після школи Ґейтс сів на автобус і поїхав до офісу С-Cubed. Того вечора він програмував до пізньої ночі.

С-Cubed зрештою збанкрутували, тож Ґейтс та його друзі стали зависати в комп’ютерному центрі при Вашинґтонському університеті. Минуло багато часу, перше ніж вони долучилися до компанії ISI, що погодилася давати їм безкоштовний час на комп’ютерах в обмін на роботу над ПЗ, яке можна буде використати для автоматизації їхніх платіжних відомостей. За сім місяців 1971 року Ґейтс та його товариші витратили приблизно 1575 годин комп’ютерного часу на ЕОМ ISI, що приблизно дорівнює вісьмом годинам на день, сімом дням на тиждень.

«Це перетворилося на одержимість, – каже Ґейтс про перші роки навчання. – Я не займався спортом. Ходив до клубу вночі. Ми програмували на вихідних. Рідко якого тижня ми не проводили там 20 чи 30 годин. Бували часи, коли Пол Аллен і я мали неприємності через те, що крали паролі та зламували систему. Нас вигнали. І тоді я протягом усього літа не мав доступу до комп’ютера. Мені тоді було 15 чи 16 років. Згодом я дізнався, що Пол знайшов безкоштовний комп’ютер у Вашинґтонському університеті. Машини стояли в них у медичному центрі й на факультеті фізики. Робота комп’ютерів була розписана на 24 години, але існував період, коли ніхто на них не працював, отож між 3 та 6 годинами ранку графіку не було. – Ґейтс сміється. – Я виходив з дому вночі, після відбою. Зі своєї домівки я міг дійти пішки до університету. Або ж сідав на автобус. Це пояснює, чому я такий щедрий до Вашинґтонського університету: вони дозволяли мені красти багато комп’ютерного часу». Через кілька років мати Ґейтса казала таке: «Ми часто дивувалися, чому йому так важко прокидатися зранку».

Якось Бадові Пемброку, одному із засновників ISI, потелефонували з компанії TRW, що розробляла технології. Компанія щойно підписала контракт на облаштування комп’ютерної системи на величезній електростанції в Бонневіллі на півдні штату Вашинґтон. TRW надзвичайно потребували програмістів, обізнаних у програмному забезпеченні, що його використовувала електростанція. У цей ранній період комп’ютерної революції складно було знайти програмістів з таким спеціалізованим досвідом. Але Пемброк точно знав, кому слід телефонувати: хлопчакам із середньої школи «Лейксайд», які провели тисячі годин комп’ютерного часу за ЕОМ ISI. Ґейтс навчався у випускних класах і якимось чином зміг переконати своїх учителів дозволити йому перейти до Бонневілля під приводом проведення незалежного навчального проекту. Там він провів усю весну, пишучи код під наглядом Джона Нортона, який, за словами самого Ґейтса, навчив його програмування як ніхто інший.

Ці п’ять років, від восьмого класу до закінчення школи, були Гамбургом Білла Ґейтса і за всіма показниками він дістав іще більш неймовірні можливості, ніж Білл Джой.

Перша можливість: Ґейтса відіслали навчатися до «Лейксайду». Скільки середніх шкіл у світі 1968 року мали доступ до термінала розподілу часу? Можливість номер два: матері учнів зі школи «Лейксайд» мали достатньо грошей, щоб сплачувати за шкільний комп’ютер. Можливість номер три: коли гроші закінчилися, виявилося, що хтось із батьків працює у C–Cubed, і компанії знадобився той, хто на вихідних перевіряв би код, і їй також було байдуже, що вихідні дні поволі перетікали у вихідні ночі. Можливість четверта: Ґейтс випадково дізнався про ISI, і їм так само випадково знадобився хтось, хто міг би попрацювати над ПЗ для платіжних відомостей. П’ята можливість: Ґейтс, як виявилося, жив близько до Вашинґтонського університету, тож міг туди ходити пішки. По-шосте, університет мав вільний комп’ютерний час від 3 до 6 години ранку. Сьома можливість: TRW потелефонували Баду Пемброку. Можливість восьма: найкращими програмістами, яких Пемброк знав, у цьому питанні були двійко школярів. По-дев’яте, школа «Лейксайд» погодилася дозволити школярам провести весняний семестр далеко від школи, пишучи код.

І зрештою, що ж спільного між усіма цими можливостями? Вони дали Біллу Ґейтсу додатковий час на практику. Коли Ґейтс покинув Гарвард після другого курсу, щоб спробувати працювати у власній компанії з розробки програмного забезпечення, він уже програмував фактично сім років без перерв. І робив це він набагато більше ніж 10 000 годин. Скільки підлітків у світі мали такий досвід, як Білл Ґейтс? «Якщо таких знайдеться з 50, – коментує він, – то я буду подивований. Була компанія C–Cubed і платіжні відомості, потім TRW – усе склалося докупи. Я мав більший доступ до розвитку програмного забезпечення замолоду, ніж, гадаю, будь-хто інший у той період, і це все завдяки нереально щасливому збігу обставин».

6

Якщо ми складемо разом історії хокеїстів, «Бітлз», Біллі Джоя та Білла Ґейтса, гадаю, матимемо осяжнішу картину їхнього шляху до успіху. Джой, Ґейтс та учасники гурту «Бітлз», безперечно, талановиті. Леннон і Маккартні мали той музичний хист, що трапляється раз на покоління, а Білл Джой, не забуваймо, мав такий гострий розум, що легко розв’язував складні алгоритми просто на ходу, чим шокував своїх викладачів. Усе це й так очевидно.

Утім, їхні історії вирізняють не їхні неймовірні таланти, а неймовірні можливості. «Бітлз» абсолютно випадково запросили до Гамбурга, а без нього вони могли взяти іншу стратегію та піти інакшим шляхом. «Мені неймовірно пощастило», – розповідає Ґейтс на самому початку нашого інтерв’ю. Це, однак, не заперечує, що він розумний та видатний підприємець. Це означає лише те, що він усвідомлює, наскільки йому пощастило навчатись у школі «Лейксайд» 1968 року.

Усі унікальні особистості, історії котрих ми розглянули, стали успішними завдяки несподіваним щасливим можливостям. Успішні прориви не є чимось винятковим серед мільярдерів програмного забезпечення, рок-гуртів та найкращих світових спортсменів. Навпаки. Це видається правилом.

Дозвольте навести вам останній приклад прихованих можливостей, від яких виграють неповторні особистості. Зараз проведемо ще один календарний аналіз, як робили в попередніх розділах з хокеїстами, проте цього разу ми поглянемо не на місяці, а на роки народження. Спочатку розгляньмо перелік із 75 найбагатших людей в історії людства, що його нещодавно склав часопис «Форбс». Власний капітал вирахувано в доларах США за сьогоднішнім курсом. Як бачите, перелік включає королів та королев, фараонів з минулих століть, а також сучасних мільярдерів, як-от Воррен Баффет і Карлос Слім.

Знаєте, що цікавого в цьому переліку? З-поміж сімдесяти п’яти імен дивують чотирнадцять американців, народжені в межах дев’яти років у середині дев’ятнадцятого століття. Поміркуйте над цим якусь мить. Історики почали з Клеопатри й фараонів та прочесали кожен рік історії людства з того часу, зазираючи в кожен куточок Землі в пошуках неймовірного багатства, а майже 20 % імен, що їх вони віднайшли, походять з одного покоління в одній країні.

Ось перелік цих американців та дати їхнього народження:

1. Джон Рокфеллер, 1839

2. Ендрю Карнеґі, 1835

28. Фредерик Веєргаузер, 1834

33. Джей Ґулд, 1836

34. Маршалл Філд, 1834

35. Джордж Бейкер, 1840

36. Гетті Ґрин, 1834

44. Джеймс Феїр, 1831

54. Генрі Роджерс, 1840

57. Дж. П. Морґан, 1837

58. Олівер Пейн, 1839

62. Джордж Пуллман, 1831

64. Пітер Вайднер, 1834

65. Філіп Армор, 1832

У чім тут річ? Відповідь цілком очевидна, якщо ви замислитеся. У 1860—1870-х роках американська економіка зазнавала, мабуть, найбільшої трансформації за всю свою історію. Під цю пору з’явилися залізниці та виникла Волл-стрит. То був час появи цілеспрямованого промислового виробництва. То був час, коли всі правила, за якими функціонувала традиційна економіка, зламали та змінили. А перелік оцей підказує, що насправді важило те, скільки вам було років тоді, коли відбувалася ця трансформація.

Якщо ви народилися наприкінці 1840-х, то проґавили свій шанс, оскільки були надто молодими, щоби скористатися з переваги. Якщо народилися в 1820-х – були занадто старими: триб ваших думок був налаштований на парадигму довоєнного часу.

Проте існував цілком конкретний проміжок завдовжки в дев’ять років, що ідеально підходив для того, щоб побачити потенціал, який приховувало майбутнє. Кожен із чотирнадцяти чоловіків і жінок з поданого переліку мав прозорливість і талант. Але вони дістали виняткову нагоду, достеменно як хокеїсти та футболісти, народжені в січні, лютому й березні[4].

А тепер проаналізуймо таких людей, як Білл Джой і Білл Ґейтс.

Якщо запитаєте старійшин Кремнієвої долини, то вони скажуть, що найважливішим часом у революції персональних комп’ютерів був січень 1975 року. Саме тоді журнал «Поп’юлар електронікс» опублікував статтю, ілюстрацію до котрої розмістив на обкладинці, про виняткову машину під назвою Altair 8800. Коштувала вона триста дев’яносто сім доларів. То була нова хитра штукенція «зроби сам», яку можна було зібрати вдома. Заголовок статті кричав: «ПРОРИВ ПРОЕКТУ! Перший у світі набір для міні-комп’ютера, що становитиме конкуренцію комерційним моделям».

Для читачів часопису «Поп’юлар електронікс», що о тій порі був біблією новоствореного світу комп’ютерів та програмного забезпечення, такий заголовок став справжнім одкровенням. Доти комп’ютери були масивними, дорогими ЕОМ на кшталт тих, що стояли у великих білих кімнатах Мічиґанського комп’ютерного центру. Протягом років кожен хакер та електронний геній мріяли про день, коли комп’ютер перетвориться на невелику й недорогу річ, яку зможе мати і використовувати звичайна людина. І нарешті цей день настав.

Якщо січень 1975 року вважають за початок ери персональних комп’ютерів, то хто тоді виграв найбільше від своєї позиції? Тут можна застосувати той самий принцип, що й до ери Джона Рокфеллера та Ендрю Карнеґі.

«Якщо 1975 року ви вже дуже старі, то це означає, що ви працюєте в „АйБіЕм“ ще з коледжу. А людям, які вже працюють у компанії „АйБіЕм“, нелегко переналаштуватися на перехід до нового світу, – каже Нейтен Мірвольд, який багато років був топ-керівником у „Майкрософт“. – Ви працювали в мультимільярдній компанії, що виготовляла ЕОМ, і якщо ви були частиною команди, то думали: „Навіщо клопотатись оцими малими жалюгідними комп’ютерами?“ Для тих людей то була комп’ютерна індустрія, й вона не мала нічого спільного з революцією нового штибу. Вони були засліплені своїм одним-єдиним баченням комп’ютерних технологій. Вони прекрасно жили. З іншого боку, не було жодної можливості стати мультимільйонером і впливати на світ».

Якщо 1975 року ви вже давно закінчили коледж, то належали до старої парадигми. Ви щойно купили будинок. Одружилися, чекаєте на народження дитини. Зараз ви не можете собі дозволити покинути гарну роботу й пристойну платню заради привабливого, але примарного комп’ютера за 397 доларів. Отож, можемо сміливо викреслити тих, хто народився раніше від, скажімо, 1952 року.

Водночас бути надто молодим вам також не на руку. Ви хочете потрапити на перший поверх, прямісінько у 1975 рік, але вам це не вдасться, якщо ви досі навчаєтеся в середній школі. Тому викреслюємо всіх, народжених після, наприклад, 1958 року. Словом, ваш ідеальний вік для 1975 року: дорослий, щоб стати частиною революції, але не такий старий, щоб її пропустити. Найкраще, якщо вам років 20–21, а це означає, що народилися ви 1954 чи 1955 року.

Цю теорію легко перевірити. Коли народився Білл Ґейтс?

Білл Ґейтс: 28 жовтня 1955 року

Це ідеальна дата народження! Ґейтс – хокеїст, народжений 1 січня. Найліпшим другом Ґейтса у «Лейксайді» був Пол Аллен. Він також зависав у комп’ютерному класі й поділяв довгі вечори в ISI і C–Cubed. Аллен разом з Біллом Ґейтсом заснував «Майкрософт». Коли народився Пол Аллен?

Пол Аллен: 21 січня 1953 року

Третьою найбагатшою людиною в компанії «Майкрософт» є чоловік, який керував нею день від дня з 2000 року. І є одним з найшанованіших керівників у світі програмного забезпечення. Це Стів Баллмер. Коли ж він народився?

Стів Баллмер: 24 березня 1956 року

Не забуваймо й про людину так само видатну, як Білл Ґейтс, – Стіва Джобса, співзасновника компанії «Еппл Комп’ютер». На відміну від Ґейтса, Джобс не походив із заможної родини й не навчався в Мічиґанському університеті, як Джой. Утім, не треба ретельно досліджувати його зростання, щоб зрозуміти, що й у нього був свій Гамбург. Він виріс у Маунтан-В’ю, Каліфорнія, південніше за Сан-Франциско, який є абсолютним центром Кремнієвої долини. Його сусідами були інженери з «Г’юлет Паккард», тоді й зараз однієї з найважливіших фірм електроніки у світі. Бувши підлітком, він нипав блошиними ринками Маунтан-В’ю, де захоплені електронікою люди продавали запасні частини. Джобс походить з доби, що дихала тим самим бізнесом, у якому він згодом пануватиме.

Уривок із книжки «Випадковий мільйонер», однієї із численних біографій Джобса, дає нагоду зрозуміти, наскільки неординарним був досвід його дитинства. Джобс

увечері ходив слухати балачки науковців з «Г’юлет Паккард». Розмови точилися навколо останніх розробок в електроніці, і Джобс, тренуючи стиль, що згодом став торговим знаком його особистості, затримував інженерів «Г’юлет Паккард» і витягував з них додаткову інформацію. Якось він навіть потелефонував Біллу Г’юлету, одному із засновників компанії, і попросив запчастини. Джобс отримав не лише бажані запчастини, а й роботу на літо. Він працював на конвеєрі зі збирання комп’ютерів і був настільки зачарованим, що спробував створити свій власний…

Заждіть-но. Білл Г’юлет дав йому запчастини? Це фактично те саме, коли Білл Ґейтс здобув необмежений доступ до розподільного термінала у віці 13 років. Усе одно, що ви цікавитеся модою, а вашим сусідом у дитинстві раптово виявився Джорджіо Армані. То коли народився Джобс?

Стів Джобс: 24 лютого 1955 року

Ще одним з піонерів еволюції програмного забезпечення є Ерик Шмідт. Він керував «Новелл» – однією з найважливіших компаній Кремнієвої долини – і 2001 року став виконавчим директором «Ґуґлу». Дата народження?

Ерик Шмідт: 27 квітня 1955 року

Я не наполягаю, що кожен фінансовий магнат програмного забезпечення у Кремнієвій долині народився 1955 року. Дехто народився в інші роки, так само як і не кожен бізнес-гігант у США народився в середині 1830-х років. Проте тут чітко простежується тенденція, і дивно, якою мірою ми насправді не бажаємо її помічати. Ми вдаємо, що успіх – це виключно особиста заслуга. Однак у жодній з розглянутих нами історій немає підстав вважати, що все отак просто. Натомість це історії про людей, які мали особливі можливості для того, щоб наполегливо працювати задля досягнення мети і, зрештою, досягли її, а також про тих, хто народився в часи, коли ті визначні зусилля поціновувала решта суспільства. Власному успіху вони завдячують не лише собі. Їхній успіх – продукт світу, у якому вони зросли.

До речі, не забуваймо про Білла Джоя. Якби він був хоч трохи старшим і якби застав тяжку монотонну працю програмування з перфокартами, то, за його власними словами, ліпше вивчав би науку. Комп’ютерна легенда Білл Джой став би біологом Біллом Джоєм. І якби він прийшов на кілька років пізніше, те невеличке віконце, що дало йому шанс написати підтримувальний код для Інтернету, зачинилося б. Знову ж таки, комп’ютерна легенда Білл Джой міг би бути біологом Біллом Джоєм. Коли народився Білл Джой?

Білл Джой: 8 листопада 1954 року

Після навчання в Берклі Джой став одним із чотирьох засновників «Сан Майкросистемс», однієї з найстаріших та найповажніших компаній з розробки програмного забезпечення у Кремнієвій долині. І, якщо ви досі вважаєте, що збіги часу, місця й дати народження не такі вже й важливі, погляньте на дати народження решти трьох засновників «Сан Майкросистемс»:

Скотт Макнілі: 13 листопада 1954 року

Вінод Хосла: 28 січня 1955 року

Енді Бехтольшайм: 30 вересня 1955 року

Розділ третій. Проблема з геніями, частина 1

Знання рівня IQ одного хлопця не варте нічого, якщо перед вами багато розумних хлопців

1

У п’ятому епізоді сезону 2008 року американської телевікторини «Один проти сотні» спеціальним гостем був Кристофер Ланґан.

«Один проти сотні» – одне з багатьох телевізійних шоу, що з’явилося на світанку феноменального успіху «Хто хоче стати міліонером». У шоу бере участь сотня звичайних людей, які грають роль «натовпу». Щотижня вони змагаються зі спеціально запрошеним гостем. Приз – мільйон доларів. Гість має бути досить розумним, відтак давати більше правильних відповідей, аніж його чи її опоненти. За цим стандартом лише небагатьом вдалося бути так само кваліфікованими, як Кристофер Ланґан.

«Сьогодні натовп зіткнеться з найскладнішим випробуванням, – почувся голос за кадром. – Познайомтеся з Кристофером Ланґаном, якого називають найрозумнішою людиною Америки». Камера робить панорамний кадр, і на екрані з’являється кремезний чоловік років п’ятдесяти. «Рівень IQ середньостатистичної людини дорівнює ста, – веде далі голос за кадром. – В Айнштайна – 150. У Криса – 195. Зараз його мозок розважає над теорією Всесвіту. Чи до снаги його мозку перемогти юрбу й заробити мільйон доларів? Дізнайтеся просто зараз на вікторині „Один проти сотні“».

Під бурхливі оплески на сцену виходить Ланґан.

«Ви не вважаєте, що слід мати високий рівень інтелекту для того, щоб гідно виступити на шоу „Один проти сотні“?» – запитує ведучий шоу Боб Саґет. Він трохи зачудовано дивиться на Ланґана, наче той якась лабораторна миша.

«Відверто кажучи, я вважаю, що це якраз може завадити, – відповідає Ланґан. Голос у нього глибокий, упевнений. – Маючи високий рівень IQ, ви зосереджуєтеся на роздумах, уникаєте дрібниць. Але тепер, коли я бачу цих усіх людей, – він кидає оком на натовп, і подив у його очах видає, наскільки дурним йому здається все, що відбувається, – певен, що впораюся».

Останнє десятиліття Крис Ланґан зажив химерної слави. Він став обличчям геніальності Америки, зірковим унікумом. Його запрошують до участі в новинах та про нього пишуть у часописах. Про нього навіть зняли документальний фільм, режисером якого виступив Еррол Моррис, і все через те, що мозок його не піддається опису.

Якось телевізійне шоу «20/20» найняло фахівця з нейропсихології, який провів Ланґану IQ-тест, і його коефіцієнт буквально вийшов за межі, себто був занадто високим, щоб його можливо було виміряти. Наступного разу йому провели спеціальний IQ-тест, розроблений для людей занадто розумних. Він відповів правильно на всі питання, крім одного[5]. Він почав розмовляти, коли йому було шість місяців. У три роки він щонеділі слухав по радіо комікси і слідкував за текстом, аж поки самотужки не навчився читати. У п’ять років почав запитувати свого дідуся про існування Бога і пам’ятає власне розчарування через почуті відповіді.

У школі Ланґан міг прийти на тест із іноземної мови, не вивчивши при цьому нічого, та, якщо до приходу викладача було дві чи три хвилини, він міг проглянути підручник і виконати тест.

У ранньому підлітковому віці, працюючи сільськогосподарським робітником, він почав читати багато літератури про теоретичну фізику. У шістнадцять років він прочитав Бертрана Рассела й славнозвісну працю Альфреда Норта Вайтгеда під назвою «Початки математики». Він також отримав прекрасні результати на Академічному оцінювальному тесті, попри навіть те, що заснув на одному з етапів проходження тесту.

«Математикою він займався годину, – Марк, брат Криса, розповідає про звичний день улітку в середній школі. – Потім годину вчив французьку. Після того вивчав російську. Далі читав філософію. Він ставився до цього сумлінно, робив усе систематично, щодня».

Ще один брат Джефф каже: «Знаєте, коли Кристоферу було чотирнадцять чи п’ятнадцять, він жартома малював різні речі, і схоже було на фотографію. Коли йому виповнилося п’ятнадцять, він міг зіграти на гітарі, як Джимі Гендрикс. Частину часу Кристофер взагалі не ходив до школи. Він з’являвся лише в період тестування, й ніхто нічого не міг із цим вдіяти. Нам це видавалося веселим. За два дні він міг швиденько проглянути книжки за семестр і розв’язати всі завдання, а тоді просто повернутися до справи, яку робив від самого початку[6]».

Під час вікторини «Один проти сотні» Ланґан був зваженим та впевненим. Голос звучав низько. Очі зосереджені й надзвичайно кмітливі. Він не ходив околяса щодо питань, шукаючи потрібну фразу, не блукав у думках, намагаючись переформулювати попереднє твердження. Для цього він не казав «е-е» або «гм-м»: речення йшли струнко одне за одним, наче солдати на параді, звучали твердо та чітко. Кожне пропоноване Саґетом питання він відкидав, наче то була якась дрібниця. Коли його виграш сягнув 250 000 доларів, Ланґан полічив у думці, що ризик втратити зараз таки переважав можливі вигоди. Тож він раптово зупинився: «Я візьму гроші». Він міцно потис руку ведучому й пішов геть – на самісінькому піку, як то, ми зазвичай гадаємо, незмінно чинять генії.

2

Одразу після Першої світової війни Льюїс Терман, молодий викладач психології зі Стенфордського університету, познайомився з вартим уваги хлопцем на ймення Генрі Ковелл. Хлопчина виріс у злиднях і хаосі. Він не знаходив спільної мови з іншими дітьми, тому після семи років більше не ходив до школи. Він працював прибиральником у школі неподалік Стенфорду, у якій була лиш одна кімната, і протягом дня він тікав з роботи, щоб пограти на піаніно. А музика його була прекрасною.

Терман спеціалізувався на тестуванні інтелекту. Стандартний тест на перевірку рівня IQ, який пройдуть мільйони людей по всьому світу в наступні п’ятдесят років, тест Стенфорд – Біне, був його творивом. Отож, він вирішив перевірити рівень IQ Ковелла. Хлопець має бути розумним, гадав науковець, і не помилився. Коефіцієнт IQ Ковелла дорівнював понад 140, що відповідає рівню генія. Терман був зачарованим. Скільки ж тут іще необроблених алмазів, міркував він?

Він почав шукати інших таких дітей. І, зрештою, знайшов дівчинку, котра в дев’ятнадцять місяців знала абетку. Знайшов він іще одну – вона вже до чотирьох років читала Діккенса та Шекспіра. Трапився йому й молодий чоловік, якого вигнали з юридичної школи через те, що його викладачі не вірили, що людина взагалі здатна достеменно відтворювати з пам’яті довгі уривки з юридичних висновків.

1921 року Терман вирішив зробити дослідження обдарованих особистостей справою свого життя. Озброївшись значним грантом від фундації Співдружності, він зібрав команду польових дослідників і відрядив їх до початкових шкіл Каліфорнії. Учителів просили показати найрозумніших учнів у класі, й саме цим дітям проводили тест на визначення рівня інтелекту. Найрозумніші 10 % дітей мали другий тест на IQ, а ті, хто набрав більше як 130 балів у цьому наступному тесті, пройшли ще й третій тест IQ, і вже за результатами останнього тесту Терман відібрав найрозумніших та найкращих. Поки тривав пошук, Терман добирав серед 250 000 учнів початкової та середньої шкіл і вибрав 1470 дітей, рівень IQ яких був більшим аніж 140 пунктів, часом досягаючи 200. Саме та група юних геніїв стала відомою під назвою «Терміти». Вони були об’єктами дослідження, яке згодом стало найвідомішим дослідженням у галузі психології.

Решту життя Терман наглядав за своїми підопічними, як квочка. Їхнє життя відстежували, їх тестували, вимірювали та аналізували. Занотовували їхні наукові досягнення, спостерігали за шлюбом, складали в таблиці хвороби та вибудовували графіки психічного здоров’я, а кожне підвищення й нову роботу ретельно записували. Терман писав їм рекомендації на працю та подальше навчання. Він постійно давав їм поради й консультував, повсякчас занотовуючи свої відкриття до масивних червоних томів під назвою «Генетичні дослідження геніїв».

«Важливішим за IQ в особистості є хіба що її моральні якості», – якось сказав Терман. Він вірив, що люди, які мають високий рівень IQ, «повинні бути лідерами, котрі розвиватимуть науку, мистецтво, врядування, освіту та соціальний добробут загалом». Підопічні Термана зростали, а він видавав новини про їхній розвиток, занотовуючи їхні незвичайні досягнення. «Майже неможливо, – писав захоплено Терман, коли його підопічні навчалися в середній школі, – читати звіт у газеті про якесь шкільне змагання чи діяльність, у котрій брали б участь хлопчики й дівчата з Каліфорнії, і не знайти серед переможців імен членів нашої обдарованої групи». Він узяв письменницькі зразки найбільш обдарованих літературним хистом дітей і дав літературним критикам порівняти їх з ранніми творами відомих авторів. Критики не знайшли відмінності. Усе вказувало на групу, говорив він, з потенціалом «героїчного зростання». Терман вірив, що на його «Термітів» чекала доля майбутньої еліти США.

Сьогодні багато ідей Термана залишаються засадничими в нашому розумінні успіху. Школи мають програми для «обдарованих». Елітні університети часто вимагають, щоб перед вступом такі студенти проходили тест на перевірку розумових здібностей (такий, як Академічний оцінювальний тест). Компанії, що працюють у царині високих технологій, наприклад «Ґуґл» і «Майкрософт», також ретельно оцінюють когнітивні вміння своїх майбутніх працівників з тієї самої причини: вони переконані, що люди з дуже високим рівнем IQ мають найбільший потенціал (відомо, що в «Майкрософт» під час прийняття на роботу ставлять блок запитань, створених з метою перевіряти кмітливість. Ось класичне запитання: «Чому люки круглі?» Якщо ви не знаєте відповіді на це запитання, то ви не достатньо розумні, щоб працювати в «Майкрософт»[7]).

Якби я був чарівником і запропонував підняти ваш рівень IQ балів на 30, ви погодилися б, так? Ви б подумали, що це допоможе вам просуватися вгору в світі. Коли ми чуємо про когось на кшталт Криса Ланґана, то виникає єдина інстинктивна відповідь – як у Термана, коли він познайомився з Генрі Ковеллом майже століття тому. Ми відчуваємо благоговійний трепет. Генії максимально неповторні. Звичайно, для таких людей перешкод не існує.

Та чи правда це?

Поки що в цій книжці ми побачили, що екстраординарні досягнення – це більшою мірою радше можливості, ніж хист. У цьому розділі я намагатимуся пояснити чому так, розповідаючи про унікальних людей та неординарних особистостей у чистому вигляді, себто геніїв. Упродовж багатьох років ми виходили з Терманового розуміння інтелекту. Проте, як ми побачимо, Терман помилився. І схибив він щодо своїх «Термітів». Якби йому трапився юний Крис Ланґан, який у віці шістнадцяти років вивчав «Початки математики», він помилився би стосовно нього з тих самих причин. Терман не розумів, що таке справжня незвичайна особистість, і цю помилку ми повторюємо до сьогодні.

3

Одним з найпоширеніших тестів на визначення інтелекту є «Тест прогресивних матриць Рейвена». Щоб скласти його, не треба знати мову чи мати якісь фахові знання. Він виміряє вміння абстрактно мислити. Типовий тест Рейвена складається із сорока восьми малюнків, причому кожен наступний є складнішим від попереднього. Рівень IQ визначається на підставі того, на скільки малюнків дали правильну відповідь.

Ось запитання, типове для тесту Рейвена.

Ви зрозуміли? Здогадуюся, що більшість із вас розв’язала це завдання. Правильна відповідь – В. А тепер спробуйте оце. Це останнє й найскладніше в тесті.

Правильна відповідь – А. Визнаю, я не міг визначити відповідь, припускаю, що більшість із вас також. Крис Ланґан, швидше за все, зміг. Коли ми кажемо, що люди на взір Криса Ланґана насправді видатні, то маємо на увазі, що їх наділено розумом, здатним розв’язати головоломку, подібну до цього останнього питання.

Багато років поспіль проводилася неймовірна кількість досліджень з метою встановити, яким чином результати тесту Рейвена пов’язані з успіхом у реальному житті. Людей, рівень інтелекту яких є в самому низу – менше від 70 балів, вважають розумово відсталими. 100 балів вважається за звичайний результат: щоб потрапити в коледж та закінчити його, вам треба набрати трохи більше. Тимчасом як для того, щоб потрапити й перемогти в досить сильному змаганні серед випускників, ви маєте набрати принаймні 115 балів. Загалом, що більше балів ви набираєте, то кращу освіту здобудете, то більше грошей заробите швидше за все і, вірите чи ні, то довше зможете прожити.

Однак тут криється підступ. Взаємозв’язок між успіхом та рівнем IQ працює лише до певної межі. Щойно хтось досяг рівня IQ близько 120 балів, набирання додаткових балів не перетворюється на перевагу в реальному світі, яку можна виміряти[8].

«Багато разів доведено, що людина з IQ у 170 балів мислить краще, ніж людина з рівнем IQ у 70 балів, – пише британський психолог Лаям Гадсон, – і це твердження також правильне, коли порівнювати тих, хто ближче, – 100 і 130 балів. Проте співвідношення не діє, якщо порівнювати двох людей із приблизно однаково високим IQ. Зрілий науковець і доросла людина з рівнем IQ 130 цілком можуть отримати Нобелівську премію, як і хтось із IQ 180».

Таким чином, зазначає Гадсон, рівень IQ схожий на зріст гравця у баскетболі. Хіба хтось, маючи зріст 167 см, дістає реальний шанс грати в професійний баскетбол? Навряд чи. Ваш зріст повинен бути принаймні 183 см, щоб грати на тому рівні, а ще краще мати зріст 187 аніж 185, а 189 краще аніж 187. Але після певного моменту зріст перестає бути важливим. Гравець зі зростом понад 200 см не є автоматично ліпшим за того, хто на кілька сантиметрів нижчий. (Зрештою, Майкл Джордан, найкращий гравець усіх часів, мав зріст 198 см.) Баскетболіст мусить бути достатньо високим. Це ж стосується інтелекту. Інтелект має поріг.

На початку оповіді про телевікторину «Один проти сотні» ми завважили, що IQ Айнштайна становив 150, а рівень IQ Ланґана – 195. Отож, IQ Ланґана на 30 % вище. Це не означає, проте, що Ланґан на 30 % розумніший від Айнштайна. Це нісенітниця. Усе, що ми можемо сказати, замислившись над складними речами, як, наприклад, фізика, це те, що вони обидва достатньо розумні.

Гадаю, ідея, що IQ має порогові величини, іде врозріз із вашою інтуїцією. Ми вважаємо, що, наприклад, нобелівські лауреати у сфері науки, мають найвищий рівень IQ з усіх можливих; що вони, ймовірно, люди, які дістали найвищі бали на вступних іспитах до коледжу, виграли всі можливі стипендії і мали такі видатні академічні знання в середній школі, що їх залюбки брали у всі найкращі університети країни.

А тепер подивіться на перелік місць, де здобули освіту останні двадцять п’ять американських лауреатів Нобелівської премії з медицини, починаючи від 2007 року.

Антіохійський коледж

Броунівський університет

Університет Каліфорнії (Берклі)

Вашинґтонський університет

Колумбійський університет

Технологічний інститут Кейса

Массачусетський технологічний інститут

Каліфорнійський технологічний інститут

Гарвардський університет

Коледж Гамільтона

Колумбійський університет

Університет Північної Кароліни

Університет Де По

Пенсильванський університет

Міннесотський університет

Університет Нотр-Дам

Університет Джона Гопкінса

Єльський університет

Юніон коледж

Іллінойський університет

Техаський університет

Коледж Святого Хреста

Амгерстський коледж

Ґеттисберзький коледж

Коледж Гантера

Ніхто не скаже, що цей перелік репрезентує вподобання й вибір найкращих студентів Америки. Єльський університет, Колумбійський університет та МТІ є в цьому переліку, проте є також і Університет Де По, Коледж Святого Хреста й Ґеттисберзький коледж. Це перелік престижних навчальних закладів.

Разом з тим, ось де навчалися 25 американських нобелівських лауреатів з хімії:

Ситі-коледж університету Нью-Йорка

Ситі-коледж університету Нью-Йорка

Стенфордський університет

Університет Дейтон, Огайо

Коледж Роллінс, Флорида

МТІ

Ґринелл коледж

МТІ

Університет Макджилла

Технологічний інститут Джорджії

Університет Огайо

Університет Райса

Коледж Гоупа

Університет Бригама Янґа

Університет Торонто

Університет Небраски

Дартмутський коледж

Гарвардський університет

Коледж Береа

Оґсберзький коледж

Массачусетський університет

Державний університет Вашинґтона

Університет Флориди

Каліфорнійський університет, Риверсайд

Гарвардський університет

Щоб стати лауреатом Нобелівської премії, треба бути лише достатньо розумним, щоб вступити до коледжу, хоч такого, як Нотр-Дам, чи Іллінойського університету. Оце й усе[9].

Це смілива ідея, чи не так? Уявіть, ваша донька дізналася, що її зараховують одразу до двох вишів: Гарвардського університету й Університету Джорджтауну у Вашинґтоні, округ Колумбія. Куди б ви хотіли щоб вона пішла? Припускаю, що саме до Гарварду, оскільки Гарвард – «найкращий» університет. Студенти Гарварду набирають на 10–15 % більше балів на вступних іспитах.

Та, зважаючи на наші знання про інтелект, ідея, що університети можна ранжувати, не має сенсу. Студенти Університету Джорджтауну не можуть бути такими самими розумними на абсолютній шкалі, як студенти Гарварду. Проте всі вони, звичайно, достатньою мірою розумні, тож лауреати Нобелівської премії можуть бути випускниками як Університету Джорджтауну, так і Гарварду.

Психолог Баррі Шварц нещодавно запропонував елітним університетам облишити складний процес вступу, натомість розіграти лотерею для всіх, чий рівень вищий від порогової величини. «Розділіть людей на дві категорії, – каже Шварц, – на достатньо розумних і недостатньо розумних. Досить розумні потрапляють на борт, недосить розумним відмовлять». Баррі Шварц визнає, що його ідея не має жодного шансу бути прийнятою. Однак він, звичайно, має рацію. Як пише Гадсон (зауважте, він проводив своє дослідження серед елітних закритих англійських шкіл для хлопчиків у 1950—1960-х роках): «Знання рівня IQ одного хлопця не варте нічого, якщо перед вами багато розумних хлопців»[10].

Дозвольте показати вам іще один приклад граничної величини в дії. Юридична школа Мічиґанського університету, як багато елітних навчальних закладів США, застосовує політику позитивної дискримінації стосовно вступників з незабезпечених сімей. Близько 10 % студентів, яких приймає Мічиґанський університет, є представниками расових меншин, і, якби заклад не послабляв значно вимоги до вступників, приймаючи їх з нижчими оцінками та нижчими балами на стандартизованих тестах, аніж інші, припускаю, що відсоток був би меншим від трьох. До того ж, якщо порівняємо оцінки, які отримують в юридичній школі студенти меншин, і студенти, котрі не входять до цього переліку, то помітимо, що білі студенти навчаються краще. Це не дивно: якщо одна група набирає вищі бали після випуску зі школи, то вона майже точно матиме вищі оцінки, навчаючись у юридичному виші. Це одна з причин, чому політика позитивної дискримінації є настільки суперечливою. Загалом, скарга на програму позитивної дискримінації в Мічиґанському університеті нещодавно дійшла до Верховного суду США. Багатьох людей непокоїть той факт, що до елітного навчального закладу приймають менш придатних студентів, аніж їхні однолітки.

Кілька років тому Мічиґанський університет вирішив дізнатися більше про те, чого досягли колишні студенти – представники расових меншин. Скільки грошей вони заробили? Як високо піднялися професійно? Наскільки задоволені своєю кар’єрою? Чи зробили вони внесок у суспільне та громадське життя? Які нагороди здобули? Словом, представники університету дивилися на все, що могло бути переконливим доказом досягнення успіху в реальному світі. Те, що вони знайшли, їх здивувало.

«Ми знали, що наші студенти з незабезпечених родин, принаймні більшість із них, добре влаштувалися, – каже Ричард Лемперт, один з авторів цього дослідження. – Гадаю, ми сподівалися знайти склянку повну наполовину чи бодай повну на три чверті, тобто ми очікували, що не всім ведеться так добре, як білим студентам, але багато хто досяг успіху. Та ми були абсолютно подивовані. Ми побачили, що їм велося так само добре. Ми ніде не побачили серйозних розбіжностей».

Лемпер намагається сказати, що єдине, що насправді мусить турбувати юридичну школу – наскільки успішними є їхні випускники після випуску, – і студенти меншості не є менш кваліфікованими. Вони так само успішні, як і білі студенти. Чому? Бо, хоча навчальні знання студентів расової меншості не настільки гарні, як у білих студентів, якість знань студентів юридичної школи, втім, досить висока, а тому вони все одно вищі за граничну величину. Вони достатньо розумні. Знання про бали тесту одного студента юридичної школи нічого не важить, якщо перед вами клас розумних студентів із цього вишу.

4

Ще трохи розвиньмо ідею граничної величини. Якщо інтелект має значення лише до певної межі, то за цією межею інші речі – те, що не має жодного стосунку до інтелекту, – повинні важити набагато більше. І знову про баскетбол: якщо гравець досить високий, він починає задумуватися про швидкість, правила гри, спритність, уміння поводитись із м’ячем та кидок м’яча в корзину.

То що ж це за інші речі? Припустімо, що замість тесту на перевірку рівня вашого IQ я даю вам зовсім інший тест.

Запишіть якомога більше можливих варіантів застосування цих предметів:

1. Цеглина.

2. Ковдра.

Це приклад того, що називається «дивергентний тест» (протилежний тестам на кшталт рейвенівського, під час якого вас просять відсортувати можливі варіанти й обрати правильну відповідь). Тут від вас вимагають послугуватись уявою та мислити у всіх можливих напрямках. Очевидно, що у дивергентному тесті немає однієї правильної відповіді. Особа, яка тестує, дивиться на кількість відповідей та їхню унікальність. Сам по собі тест вимірює не аналітичні здібності, а щось абсолютно відмінне – щось, ближче до креативності. Дивергентні тести, насправді, можуть бути не меншим викликом, аніж конвергентні. Якщо не вірите, то я пропоную вам просто зараз спробувати пройти цей тест про цеглину й ковдру.

Ось, наприклад, відповіді на запитання про «використання цих предметів», які дістав Лаям Гадсон від студента на прізвище Пул ув одній із престижних британських середніх шкіл:

(Цеглина.) Можна застосовувати під час збройного нападу на вітрини крамниць. Згодиться у процесі мурування будинку. Можна також застосовувати в грі «Російська рулетка». Якщо хочете в той самий час підтримувати форму (ставиш цеглини за десять кроків, розвертаєшся й кидаєш – ухилятися заборонено). Щоб ковдра не падала з ліжка, прив’яжіть до кожного кута по цеглині. Можна розбивати порожні пляшки з-під кока-коли.

(Ковдра.) Застеляти ліжко. Укриватися під час сороміцького сексу в лісі. Використовувати як намет. Роздмухувати багаття й таким чином подавати сигнал. Як вітрило до човна, возу чи саней. Можна використовувати замість рушника. Як мішень для тренування у стрільбі для короткозорих людей. Замість батута, щоб ловити людей, що вистрибують з охопленого полум’ям хмарочоса.

Зовсім не складно, прочитавши відповіді Пула, зрозуміти, як працює його мозок. У нього гарне почуття гумору. Він трохи бунтар і розпусний. Схильний до драматизму. Його уява шалено перестрибує від сексу до людей, що кидаються з охопленого вогнем хмарочоса, а відтак до практичних речей, наприклад, як утримати пухову ковдру на ліжку. Його відповіді справляють враження, що, якби йому дали ще хвилин з десять, він вигадав би нових двадцять прикладів застосування цих предметів[11].

А ось тепер, заради порівняння, почитайте відповіді ще одного студента з дослідження Гадсона. Його звати Флоренс. Гадсон твердив, що Флоренс – вундеркінд, має найвищий IQ у школі.

(Цеглина.) Будувати, жбурляти.

(Ковдра.) Зігріватися, гасити вогонь, прив’язувати до дерева й спати (наче в гамаку), імпровізовані ноші.

Де ж уява Флоренса? Він назвав найвідоміші та найпоширеніші варіанти застосування цеглини й зупинився на цьому. Той факт, що IQ Флоренса вищий за IQ Пула, не каже нічого, оскільки вони обидва за межею високого рівня IQ. Важливо, одначе, що розум Пула шалено перескакує від сексу до людей, що вистрибують з будинків, і при цьому нічого не втрачає. А Флоренс так не може. Як ви думаєте, хто зі студентів краще впорається з креативною роботою, яка одержить премію Нобеля?

Це друга причина, чому нобелівські лауреати є випускниками як коледжу Святого Хреста, так і Гарварду, оскільки Гарвард не обирає майбутніх студентів на основі того, як вони пройшли тест на «застосування» цеглини. Це також друга причина, чому Мічиґанська юридична школа не бачить розбіжності між випускниками, що пройшли за програмою позитивної дискримінації, та іншими випускниками. Бути успішним юристом означає набагато більше, ніж просто мати високий рівень IQ. Це поняття включає в себе мати такий жвавий розум, як у Пула. І те, що студенти Мічиґанського університету на конвергентному тесті набрали нижчі бали, не означає, що в них немає вдосталь цієї визначної риси.

5

У цьому полягала помилка Термана. Він просто-таки закохався в саму ідею, що його «Терміти» були на найвищому щаблі шкали інтелекту – входили у 99 % самих 99 %, – навіть не усвідомлюючи, наскільки мало важив цей екстраординарний факт.

Помилка Термана стала ще очевиднішою, коли «Терміти» виросли. Дехто з його геніїв узявся видавати книжки та публікувати наукові статті, розпочав власну справу. Хтось пішов працювати до державних установ, були двоє суддів у судах першої інстанції, один муніципальний суддя, двоє увійшли до складу державних законодавчих органів Каліфорнії й один видатний державний службовець. Утім, лише небагатьом з його геніїв судилося стати особами національного масштабу. Вони заробляли добре – але вже не аж так добре. Більшість мали цілком звичайну роботу, а дивовижно велика кількість геніїв займалася тим, що навіть сам Терман вважав за провал. У його ретельно дібраній групі геніїв було катма лауреатів Нобелівської премії. До слова, польові дослідники Термана тестували двох учнів початкової школи – Вільяма Шоклі та Луїса Альвареза, – які згодом здобули Нобелівську премію. Їх обох відхилили, оскільки їхні IQ виявилися не досить високими.

Вдавшись до нищівної критики, соціолог Пітирим Сорокін якось зазначив, що якби Терман узяв групу дітей, обраних довільним чином із приблизно однаковим сімейним підґрунтям, як і «Терміти», не спираючись узагалі на рівень їхнього IQ, то вийшла б група з однаково видатними здібностями, як і його наполегливо обрана група геніїв. «Без розвиненої уяви чи стандартів геніальності, – виснував Сорокін, – „група обдарованих“ є „обдарованою“ в цілому». До того часу як Терман випустив четвертий том «Генетичних досліджень геніїв», слова «геній» уже не існувало. «Ми побачили, – констатував Терман з величезним розчаруванням, – що інтелект та досягнення не мають ідеального взаємозв’язку».

Іншими словами, те, що я казав вам на початку цього розділу про екстраординарний інтелект Криса Ланґана, не стане у пригоді, якщо прагнемо зрозуміти його шанси бути успішним у реальному світі. Так, він людина з розумом, який має одна особа на мільйон, та здібностями студіювати трактат «Початки математики» у шістнадцять років. І так, його речення йшли струнко одне за одним, наче солдати на параді, звучали твердо та чітко. То й що з того? Якщо хочемо зрозуміти його шанси стати успішним у цьому світі, ми мусимо знати дещо більше.

Розділ четвертий. Проблема з геніями, частина 2

Після тривалих перемовин вирішено, що Роберт дістане випробувальний термін

1

Мати Криса Ланґана походила із Сан-Франсиско й жила окремо від родини. Вона мала чотирьох синів – усі від різних чоловіків. Крис був найстаршим. Батько його зник іще до народження Криса; кажуть, він помер у Мексиці. Другого чоловіка його матері вбили. Третій вчинив самогубство. Четвертий чоловік був журналістом-невдахою на ім’я Джек Ланґан.

«До цього часу я не бачив дітей бідніших, аніж були ми малими, – розповідає Крис Ланґан. – Ми не мали жодної пари однакових шкарпеток. Взуття було в дірках, штани теж діряві. Мали лиш один комплект одягу на зміну. Пам’ятаю, ми з братами прали речі у ванній, при цьому світили голими задами, бо не було в що переодягтися».

Джек Ланґан ішов у запій та зникав. Він також замикав шафки на кухні, щоб хлопцям не було чого їсти. Щоб тримати хлопців у покорі, він бив їх батогом. Джек часто наймався на роботу, потім кидав і перевозив родину до іншого міста. Одного літа родина жила в індіанській резервації у вігвамі, перебиваючись на урядових поставках арахісового масла та кукурудзяному борошні. Деякий час вони проживали у Вірджинія-ситі, у Неваді. «У місті був один службовець із судового відомства, й коли „Янголи Пекла“ завітали до міста, він заховався в дальньому кутку свого офіса, – пригадує Марк Ланґан. – Був іще бар. Його я не забуду ніколи – називався він „Салун „Цебро крові““».

Коли хлопці навчались у початковій школі, сім’я переїхала до Бозмена, Монтана. Одного з братів віддали на виховання до іншої родини. Ще одного відправили до виправного закладу для малолітніх правопорушників.

«На моє переконання, у школі не розуміли, наскільки Крис обдарований, – каже його брат Джефф. – Він точно цим не хизувався. Ми ж були в Бозмені. І тоді там було не так, як зараз. Ми росли в закутньому невеличкому містечку. Ставилися до нас погано. До нашої родини ставились як до купки дармоїдів». Аби захистити себе й своїх братів, Крис почав вправлятися у важкій атлетиці. Якось, коли Крису було чотирнадцять, Джек поліз до хлопців з кулаками, як інколи робив, і Крис добряче йому врізав. Джек пішов і більше не повертався. По закінченні школи, Крису запропонували дві повні стипендії: одну в Рид-коледж в Орегоні, іншу – в Чиказькому університеті. Він обрав Рид.

«То була величезна помилка, – згадує Крис. – У мене був справжній культурний шок. Я був коротко стриженим юнаком, який улітку допомагав на ранчо в Монтані. Й ось я потрапив у місто хлопців з довгим волоссям, більшість із яких були з Нью-Йорка. Вони мали зовсім інший стиль. Я не розумів жодного слова на уроках. Вони були дуже допитливими, увесь час ставили запитання. До того ж, мене запхали до гуртожитку. У кімнаті нас було четверо, і ті троє хлопців мали кардинально інший триб життя. Вони курили траву. Приводили дівчат. Я ніколи не курив трави. Отож, я просто знайшов прихисток у бібліотеці».

Він розповідає: «Згодом я втратив стипендію. Мама мусила заповнити фінансовий звіт, щоб мені поновили стипендію, але вона відмовилася. Мати була спантеличена вимогами, абощо. Тож одного дня я зрозумів, що мою стипендію не поновили. Я пішов до деканату, але мені сказали: „Ми не отримали фінансового звіту, тому перерозподілили кошти і їх більше немає. Боюся, ти вже не маєш стипендії“. Таке то було місце – їм байдуже. Чхати вони хотіли на своїх студентів. Не було ніякої ради, не було кураторів. Нічого не було».

Крис покинув Рид-коледж перед останніми іспитами, отож у заліковій відомості мав низку незадовільних оцінок. У першому семестрі в нього були відмінні оцінки. Відтак він повернувся до Бозмена й півтора року працював на будівництві та пожежником у лісництві. Тоді він подав документи до Державного університету Монтани.

«Я відвідував заняття з математики та філософії, – пригадує Крис Ланґан. – Під час зимової чверті, я в той час жив за тринадцять миль від міста на Біч-Гілл-роуд, у машини полетіла трансмісія. Мої брати користувались автівкою, коли мене не було влітку. Вони працювали на залізниці й виїжджали на залізничну колію. Грошей на ремонт я не мав. Отож пішов одночасно до свого наставника та декана й сказав, що маю проблему. На машині полетіла трансмісія, а в мене заняття о сьомій тридцять і восьмій тридцять ранку. Я був би вдячним, якби мене переставили на вечірні заняття через цю проблему. У мене був сусід – власник ранчо, і він погодився підвозити мене на одинадцяту годину. Моїм наставником був чоловік, схожий на ковбоя, з довгими, закрученими догори вусами та у твідовому жакеті. Він сказав: „Синку, я подивився на твою залікову відомість із Рид-коледжу й бачу, що мусиш навчитися чимось жертвувати, аби здобути освіту“. Моє прохання відхилили. Тоді я пішов до декана. Та сама історія».

Голос його стає сумним. Він описує події, що трапилися понад тридцять років тому, але сама згадка ятрить йому душу. «Тоді я усвідомив, що ось я намагаюся збити копійчину для продовження навчання. А за вікном середзим’я у Монтані. Я згоден їхати автостопом до міста щодня, а вони нічого не хочуть зробити для мене. Такі-от справи. Саме тієї миті я твердо вирішив, що обійдуся без навчання в університеті. Якби й не міг обійтися, мені було б огидно там залишатися. Тому я покинув коледж. Ось так».

Досвід Криса Ланґана у коледжі та Державному університеті Монтани репрезентує поворотний пункт у його житті. Бувши дитиною, він мріяв стати науковцем. Він мусив здобути вчене звання. Університети – це заклади, які, здебільша, створені для людей з глибоким інтелектуальним інтересом та допитливістю. «Коли він потрапив до університетського середовища, я думав, йому вестиметься добре, я був переконаний у цьому, – каже Марк, брат Криса. – Я думав, він знайде своє місце. Коли він усе покинув, я в цьому не побачив сенсу».

Не отримавши диплому, Ланґан збився зі шляху. Він працював на будівництві. Однієї суворої зими він працював на човні, ловив молюсків на Лонґ-Айленді. Він працював на заводах, здобував посади на державній службі й, зрештою, став витуряйлом у барі на Лонґ-Айленд, тут він працював тривалі роки. У цей самий час він і далі вивчав філософію, математику та фізику, одночасно працюючи над ґрунтовним трактатом, який назвав «КТМУ – когнітивна теоретична модель усесвіту». Проте без наукових рекомендацій не міг би друкуватись у науковому журналі.

«Я – хлопець, який півтора року провчився в коледжі, – каже він, знизуючи плечима. – На якомусь етапі на це зверне увагу редактор, коли візьме статтю й розсилатиме її для відгуків. І вони своєю чергою намагатимуться мене знайти, та не зможуть. А тоді скажуть: цей хлопець усього рік провчився в коледжі. Звідки йому знати, про що він оце пише?»

Ця історія доймає до живого. У певний момент я запитав Ланґана – чисто гіпотетично, – чи пішов би він працювати до Гарварду, якби йому запропонували. «Що ж, це складне запитання, – відповідає. – Очевидно, якби я був професором Гарварду, то мав би вагу. Моєї думки дослухалися б, і я міг би використати свою посаду, свою приналежність до Гарварду задля просування власних ідей. Заклад такого штибу є потужним джерелом інтелектуальної енергії, і якби я був у такому місці, то всотував би вібрації з повітря». Раптом стало вельми очевидно, яким самотнім був Кристофер Ланґан. Ось він – людина з невситимою жагою до навчання, котра мусила, однак, усе доросле життя жити в інтелектуальній ізоляції. «Протягом тих півтора років у коледжі я навіть помітив оту інтелектуальну енергію, – каже він із сумом. – Ідеї в повітрі витають постійно. Те місце стимулює страшенно».

«З іншого боку, – веде далі Крис. – Гарвард – це в основному корпорація, роботу якої стимулює прибуток. Ось що дає їй змогу працювати далі. Там пожертви на мільярди доларів. Люди, які там керують, не конче шукають правди чи знань. Вони прагнуть бути значущими, і коли одержуєш чек, тобі диктують, що і як робити. Коли ти там, вони стежать за тобою. Вони там, щоб упевнитися, що ти не зробиш нічого зайвого».

2

Що ця історія Ланґана каже нам? Його пояснення, насправді, хай якими сумними вони є, видаються химерними. Його мати забуває підписати форму на отримання фінансової допомоги, і він не має стипендії. Намагається перенести заняття з ранку на вечір – студенти весь час так чинять, проте йому це не вдається. І чому, власне, викладачі Рид-коледжу та Університету Монтани були настільки байдужими й не схотіли зглянутися на становище Ланґана? Викладачі зазвичай люблять таких розумних студентів, як він. Ланґан розповідає про свою взаємодію з Рид-коледжем та Університетом Монтани так, наче то були якісь величезні установи, сповнені негнучкої урядової бюрократії. Натомість коледжі, особливо такі невеликі ліберальні заклади, як Рид-коледж, намагаються не бути аж надто бюрократичними. Викладачі там часто йдуть на поступки лише задля того, щоб студент залишився навчатися.

Навіть з його розповіді про Гарвард складається враження, ніби Ланґан не має уявлення про культуру та особливості закладу, про який веде мову. Вони прагнуть бути значущими, і, коли одержуєш чек, тобі диктують, що і як робити. Що? Однією з головних причин того, що професори приймають чек на меншу суму, ніж вони отримали б у приватній структурі, є така: університетське життя дає їм свободу робити все, що вони бажають і що вважають за правильне. Ланґан не розумів Гарварду.

Коли Ланґан оповів мені історію свого життя, я все не міг викинути з голови життя Роберта Оппенгаймера, фізика, відомого тим, що він очолював американську команду, яка намагалася розробити ядерну бомбу під час Другої світової війни. З усього видно, що Оппенгаймер мав розум, схожий на розум Криса Ланґана. Його батьки вважали його за генія. Один з його вчителів пригадує, що «кожну нову ідею він сприймав як досконало красиву». Уже в третьому класі він робив лабораторні експерименти, а до п’ятого вивчав фізику й хімію. Коли йому було дев’ять, він якось сказав двоюрідній сестрі: «Постав мені запитання латиною, а я дам відповідь грецькою».

Оппенгаймер пішов до Гарварду, а тоді до Кембриджу, щоб здобути ступінь доктора з фізики. Оппенгаймер, який усе життя потерпав від депресії, став понурим. Його хист полягав у теоретичній фізиці, а його наставник, Патрик Блекет (який 1948 року отримав Нобелівську премію), примушував його звертати увагу на подробиці експериментальної фізики, яку він ненавидів. Оппенгаймер ставав усе більш емоційно нестабільним, а відтак скоїв те, чого досі ніхто не може пояснити до ладу, – узяв хімікати з лабораторії й намагався отруїти свого наставника.

Блекет, на щастя, щось запідозрив. Про інцидент повідомили в університеті. Оппенгаймера викликали на килим. Але те, що сталося потім, є ще неймовірнішим аніж сам злочин. Ось як цей випадок описано в «Американ Прометеус», автобіографії Оппенгаймера від Кая Берда й Мартина Шервіна: «Після тривалих перемовин вирішено, що Роберт дістане випробувальний термін і регулярно відвідуватиме видатного психіатра на Гарлі-стрит у Лондоні».

Випробувальний термін?

Маємо двох дуже розумних студентів, кожен з яких мав проблему, що ставила під загрозу кар’єру в коледжі. Мати Ланґана проґавила крайній термін подання заявки на фінансову допомогу. Оппенгаймер спробував отруїти свого наставника.

Далі, вони звернулися зі своїми проблемами до посадових осіб навчального закладу. І що відбувається? У Ланґана забрали стипендію, а Оппенгаймера, натомість, відсилають до психіатра. Можливо, Ланґан та Оппенгаймер обидва є геніями, однак вони надто відмітні.

Історія призначення Оппенгаймера науковим директором Мангеттенського проекту за двадцять років постає, ймовірно, найкращим прикладом їхньої відмінності. Відповідальним за Мангеттенський проект був Леслі Ґровз, і він обшукав усю країну, намагаючись знайти слушну людину на посаду керівника проекту з розробки ядерної бомби. І правда, вибір Оппенгаймера став сміливим кроком. Йому було всього тридцять вісім, і він був молодшим від усіх, ким мав керувати в ході проекту. До того ж, Оппенгаймер був теоретиком, а ця робота призначалася для експериментаторів та інженерів. Політичні погляди також мав сумнівні: вважав за друзів багато комуністів. Та ще дивовижнішим було те, що він не мав досвіду управління. «Він зовсім непрактичний чолов’яга, – пригадував один з його друзів. – Носив стоптані черевики та кумедного капелюха, а головне, він нічого не тямив в обладнанні». Один з науковців Берклі висловився ще лаконічніше: «Він навіть у ларку не зміг би гамбургерами торгувати».

А ще не забуваймо, що в магістратурі він намагався вбити свого наставника. Ось таке реноме мав чоловік, який мусив узятися до справи, що її – без перебільшення – можна назвати найважливішою роботою двадцятого століття. І що ж сталося? А сталося те саме, що в Кембриджі двадцять років тому: він змусив усіх дивитися на світ своїми очима.

Знову цитую Берда й Шервіна: «Оппенгаймер прекрасно усвідомлював, що Ґровз охороняв вхід до Мангеттенського проекту, а тому він скористався зі свого шарму та кмітливості. Встояти було нереально». Ґровз був вражений. «Він – геній, – сказав Ґровз згодом репортеру. – Справжній геній». Гровз був інженером, закінчив МТІ, й Оппенгаймер цілився саме на це. Берд і Шервін пишуть таке: «Оппенгаймер був першим науковцем, якого Ґровз зустрів під час відбору (потенційних кандидатів) і хто зрозумів, що виготовлення атомної бомби потребує винайти практичні розв’язки різних міждисциплінарних проблем… (Ґровз) хитав головою на знак згоди, коли Оппенгаймер наголосив на необхідності створити центральну лабораторію спеціально для цих потреб: „ми можемо починати займатися хімічними, металургійними, інженерними справами та проблемами боєприпасів“, які поки що не привернули належної уваги».

Чи втратив би Оппенгаймер стипендію в Риді? Чи можливо, що він не зміг би переконати своїх викладачів перенести заняття? Звичайно, ні. І не тому, що він розумніший за Криса Ланґана, а тому, що володів кмітливістю, яка давала йому нагоду отримати від світу бажане.

«Від усіх вимагали проходити вступний курс аналізу, – розповідає Ланґан про своє нетривале перебування в Університеті Монтани. – І я натрапив на викладача, який навчив мене це робити, але нудно та тривіально. Я не зрозумів, чому він навчав саме так. Тоді я став його розпитувати, біг за ним до самісінького його кабінету. Я питав: „Чому ви отак навчаєте? Чому вважаєте, що цей спосіб можна застосовувати в обчисленнях?“ І той чолов’яга, худий, сухорлявий, з вічними плямами поту під пахвами… так от, він розвернувся до мене й каже: „Знаєш, ліпше б тобі раз і на завжди затямити одне: деякі люди не мають інтелектуальних сил бути математиками“».

І от вони: професор та вундеркінд; і вундеркінд хоче поладнати з викладачем, нарешті, з розумом, що любить математику, як і він. Проте йому не вдається. Загалом – і це найсумніша частина історії – він розмовляє з викладачем аналізу, котрому навіть не спадає на думку головне: Ланґан якраз добре розуміється на математичному аналізі.

3

Особливе вміння, здатне врятувати вас від смертельного вироку чи переконати вашого викладача перенести заняття на інший час – це те, що психолог Роберт Штернберґ називає «практичним інтелектом». Для Штернберґа практичний інтелект являє собою таке: «знати що й кому сказати, знати коли саме це сказати і як, аби досягти максимального бажаного ефекту». Річ у тім, що в цьому випадку ви просто знаєте, як щось зробити, і при цьому не обов’язково усвідомлюєте, звідки ви це знаєте. Ви не можете цього пояснити, просто собі знаєте. Це має практичну природу, себто не є знанням як таким. Знання такого штибу допомагає правильно розуміти ситуацію та мати бажане. Насправді, це вид інтелекту, що стоїть нарізно від аналітичних умінь, вимірюваних тестами на рівень IQ. Послуговуючись технічним терміном, загальний інтелект і практичний інтелект є «ортогональними»: наявність одного не означає наявності другого. Ви можете мати вдосталь аналітичного інтелекту й не мати практичного, чи навпаки, багато практичного та катма аналітичного, а може статися так, що вам пощастило й ви схожі на Роберта Оппенгаймера – маєте досхочу і те і те.

Отож, звідки береться практичний інтелект? Нам відомо звідки береться аналітичний інтелект. Частково це закладено в генах. Крис Ланґан почав говорити у віці шести місяців. Самотужки навчився читати в три роки. Він народився розумним. IQ є, до певної міри, мірилом природжених якостей[12]. Але соціальна кмітливість є знанням. Це набір умінь, яких треба навчитися. Воно має звідкись походити. І місцем, де ми, здається, беремо ці знання й уміння, є наші родини.

Мабуть, найкраще з наявних пояснень цього процесу наводить Аннет Ларо, соціолог з університету в Мериленді, яка кілька років тому проводила захопливе дослідження групи третьокласників. Вона обрала білих і чорних, дітей із заможних та бідних сімей, узявши дванадцять родин. Аннет та її команда відвідали кожну родину принаймні двадцять разів, проводили з ними не одну годину. Ларо та її асистенти просили членів сім’ї ставитися до них наче до «родинного собаки», тобто вони ходили з ними до церкви, на футбол, до лікаря. В одній руці був магнітофон, у другій – блокнот.

Ви, ймовірно, вважаєте, що якби провели так багато часу в дванадцятьох різних оселях, то побачили б дванадцять різних способів виховання дітей: були б суворі батьки й несуворі, схильні до гіперопіки і спокійні тощо. Однак, Ларо побачила щось абсолютно відмінне. Були лише дві батьківські «філософії», які майже ідеально ділилися за класовою ознакою. Заможніші батьки виховували своїх дітей в один спосіб, бідніші – у цілком інший.

Грошовиті батьки значною мірою долучаються до вільного часу своїх дітей, змінюючи види їхньої діяльності, розпитуючи про викладачів, тренерів, друзів. Одна дитина заможних батьків, за якою стежила Ларо, грала в баскетбольній команді, двох футбольних, займалась плаванням, а ще влітку грала в баскетбольній команді. До того ж виступала в оркестрі й брала уроки гри на піаніно.

Такий інтенсивний графік занять майже повністю відсутній у житті дітей з убогих родин. Гра для них – це не тренування з футболу двічі на тиждень. Натомість, вони просто бавляться з братами й сестрами, друзями на подвір’ях по сусідству. Те, чим займалася дитина, стояло окремо від світу дорослих і не визнавалося за важливе. Одна дівчинка, батьки якої належали до робітничого класу, – Кеті Бриндл, після шкільних занять співала в хорі. Проте записалася вона туди з власної волі й ходила теж самостійно. Ларо пише:

Пані Бриндл не робить того, що вважають звичною справою для матерів середнього класу, а саме вона не розглядає цікавість своєї доньки до співів як сигнал спробувати допомогти дівчинці розвинути зацікавлення в талант. Подібним чином, пані Бриндл не обговорює з Кеті її інтерес до акторської гри, не висловлює свого жалю, що не має матеріальних можливостей культивувати доньчин хист. Натомість вона називає здібності й інтереси Кеті тільки рисами її характеру, себто спів та акторська гра – це лише частина того, що робить Кеті «самою собою». Заходи, у яких бере участь Кеті, видаються жінці «милими», і робить дочка це лише для того, щоб «привернути увагу».

Батьки із середнього класу обговорюють такі речі зі своїми дітьми, розмовляють з ними, переконують. Вони не роздають наказів. Натомість очікують, що діти ділитимуться з ними своїми думками, вестимуть перемовини, запитуватимуть їх як старших наставників. Якщо діти погано вчились у школі, заможніші батьки розпитували вчителів. Вони втручалися від імені своїх дітей. Одна дитина, за котрою спостерігала Ларо, пропустила кваліфікаційний тест до участі в програмі для обдарованих дітей, отож її мати організувала їй приватне повторне тестування, подала прохання до школи й домоглася зарахування доньки до участі у програмі. На противагу їм, незаможні батьки побоюються органів влади. Вони поводять себе пасивно й залишаються на задвірках. Ларо пише про когось із батьків з низьким рівнем доходів:

До прикладу, під час зустрічі вчителів та батьків пані Макалістер виглядає пригніченою. Вона вже не така комунікабельна й весела, як удома. Вона сидить зігнута в кріслі, у щільно застібнутій куртці. Вона дуже тиха. Коли вчитель повідомляє, що Гарольд не виконав домашнього завдання, пані Макалістер щиро дивується, проте відповідає лише: «Він зробив домашнє завдання вдома». Вона не продовжує дискусію, не намагається вступитися за Гарольда. На її думку, вчителі самі мусять перейматися освітою її сина. Це їхня робота, а не її.

Ларо називає стиль поводження батьків із середнього класу «погодженим розвитком». Це є спробою активно «плекати та оцінювати таланти дитини, її нахили й думки». Бідні батьки, навпаки, схильні дотримуватися стратегії «природного зростання», а тому свою батьківську відповідальність вони добачають у дбанні про дітей, але дозволяють зростати й розвиватися самостійно.

Аннет наполягає, що перший спосіб морально нічим не ліпший від другого. На її думку, бідніші діти поводилися краще, не скиглили, були більш креативні стосовно свого вільного часу, самостійніші. Проте, якщо глянути практично, погоджений розвиток має величезні переваги. Завантажена різноманітними заняттями дитина із середнього класу постійно виконує різнопланові завдання. Вона навчається працювати в команді й справлятися зі складними структурованими завданнями. Вона вчиться, як співпрацювати з дорослими й озвучувати свою думку, коли виникає така потреба. За словами Ларо, діти із середнього класу навчаються «мати право».

Останнім часом це визначення дістало досить негативну конотацію. Проте Ларо вживає його в найкращому сенсі: «Вони діяли так, наче мали право обстоювати свої особисті вподобання й активно взаємодіяти в інституційному оточенні. У тому оточенні вони почувалися цілком затишно; вони відкриті до поділу інформацією та до уваги… для дітей із середнього класу звичною практикою є змінювати взаємодії, щоб пристосувати їх до власних уподобань». Їм відомі правила. «Навіть у четвертому класі діти із середнього класу діють самі за себе, воліючи мати певні переваги. Вони робили особливі запити щодо лікарів і вчителів таким чином, щоб прилаштувати процедури до власних бажань».

Своєю чергою, діти з робітничого класу та бідних родин характеризувалися «чимраз більшим відчуттям відчуженості, сором’язливості та недовіри». Вони не знали, як пробивати собі дорогу, як до своїх потреб «призвичаювати» – коли вжити прекрасний термін Ларо – оточення, у якому були.

В одному діалозі Ларо описує візит до лікаря Алекса Вільямса, дев’ятирічного хлопчика, та його мами Кристини. Вільямси заможні спеціалісти.

– Алексе, подумай про питання, які схочеш поставити лікарю, – просить Кристина сина в машині дорогою до лікаря. – Можеш запитувати про все. Не соромся.

Алекс замислився на мить, а тоді каже:

– У мене під рукою прищі від дезодоранту.

Кристина:

– Правда? Від нового?

Алекс:

– Так.

Кристина:

– Неодмінно спитай лікаря про це.

Мати Алекса, пише Ларо, «вчить його, що він має право ставити запитання», незважаючи на те, що він буде наодинці зі старшою людиною, фахівцем у певній галузі. І в цьому випадку цілком прийнятно відстоювати своє право.

Вони зустрічаються з лікарем, приємним чоловіком років сорока з лишком. Він повідомляє Алексу, що той досяг 95 % свого зросту. Алекс перериває його:

Алекс: Я що?

Лікар: Це означає, що ти вищий за 95 хлопців із сотні, коли тобі десять років.

Алекс: Але мені не десять.

Лікар: Що ж, тебе записали до десятирічних. Тобі дев’ять років і десять місяців, а тому вони зазвичай дещо округлюють вік, тому й поставили тебе до десятирічних.

Зважте, як легко Алекс перебиває лікаря: «Мені не десять». Він виявляє своє право: його мати дозволяє йому звичайний прояв неґречності, оскільки прагне навчити його поводитися з людьми, які обіймають певну посаду.

Лікар повертається до Алекса: А тепер найважливіше. Маєш запитання до мене, перше ніж я почну обстеження?

Алекс: Гм-м… одне. У мене під рукою якісь прищі, ось тут (вказує місце під пахвою).

Лікар: Тут, нижче?

Алекс: Так.

Лікар: Гаразд. Подивлюся, коли дійду до огляду. Гляну, що воно таке і що я можу зробити. Сверблять?

Алекс: Ні, просто є.

Лікар: Добре, я погляну на них.

Така взаємодія не відбувається з дітьми з бідних родин, каже Ларо. Вони поводяться тихо й покірно, очі відводять убік. Алекс же не втрачає моменту. «Пам’ятаючи, що варто порушити питання про свою проблему, заготовлене заздалегідь, він привертає увагу лікаря й зосереджує її на обраному ним самим питанні», – пише Ларо.

Вчинивши так, він успішно переносить баланс влади від дорослого до себе. Таке переміщення проходить вільно. Алекс звик, що до нього ставляться з повагою. У ньому бачать когось особливого, когось, хто вартий уваги та цікавості дорослого. Це і є ключовими характеристиками стратегії «погодженого розвитку». Алекс не поводиться зневажливо під час огляду. Він поводиться так, як зазвичай з батьками: переконує, домовляється та жартує однаково легко.

Важливо зрозуміти, звідки береться оволодіння цим моментом. Це не генетичне. Алекс Вільямс не успадкував уміння взаємодіяти з людьми на різних посадах – від батьків чи бабусі й дідуся, як успадкував, скажімо, колір очей. Це не має стосунку до раси: така поведінка не характерна лише для чорних або білих. Виявляється, Алекс Вільямс чорношкірий, а Кеті Бриндл – біла. Таке вміння – культурна перевага. Алекс здобув це вміння, оскільки протягом його молодого життя батьки, як і будь-яка освічена родина, неухильно прищепляли йому ці якості, змушуючи, підштовхуючи, спонукаючи та показуючи йому правила гри аж до тієї невеличкої репетиції в салоні автомобіля дорогою до лікаря.

Коли ми говоримо про перевагу класу, твердить Ларо, здебільшого маємо на увазі саме це. Алекс Вільямс почувається ліпше, ніж Кеті Бриндл, бо він заможніший та відвідує кращу школу. А ще тому – і це, ймовірно, набагато важливіше, – що має відчуття свого власного права, якого його навчили. Це і є позиція, що дає змогу стати успішним у сучасному світі.

4

Це саме та перевага, якою володів Оппенгаймер і якої бракувало Крисові Ланґану. Що ж до Оппенгаймера, то він виріс в одному з найпрестижніших районів Мангеттена в родині мисткині та успішного імпортера тканин. Його дитинство було втіленням погодженого розвитку. На вихідні родина Оппенгаймерів їхала за місто на «пакарді» з водієм. Улітку його возили в Європу до дідуся. Роберт відвідував Школу етичної культури в Сентрал-Парк-Вест, яка була, мабуть, найпрогресивнішою школою, де, як згодом писали біографи, учням «вселяли віру, що вони готуються змінити цей світ». Коли вчителька математики зрозуміла, що Оппенгаймер нудиться на уроці, то відіслала його працювати самостійно.

У дитинстві Опенгаймер захоплювався колекціонуванням камінців. У віці дванадцяти років він почав листуватися з місцевими геологами про формування каміння, що він бачив у Центральному парку. Хлопець їх настільки вразив, що його запросили прочитати лекцію перед Клубом любителів мінералогії у Нью-Йорку. Шервін та Берд писали, що батьки Оппенгаймера відповіли на захоплення свого сина фактично хрестоматійним прикладом погодженого розвитку:

Жахаючись самої думки, що мусить виступити перед гуртом дорослих людей, Роберт благав свого батька пояснити їм, що вони запросили дванадцятирічного хлопця. Надзвичайно радий, Джуліус Оппенгаймер заохотив свого сина прийняти таку честь. У вечір події, він прибув з батьками до клубу, які гордо відрекомендували його як свого сина Д. Роберта Оппенгаймера. Ошелешений гурт геологів та колекціонерів-аматорів розреготався, коли Роберт вийшов на узвишшя: спеціально для нього знайшли дерев’яний ящик, аби публіка бачила не лише копицю чорного волосся, що визирала з-поза кафедри. Сором’язливий і боязкий, Роберт усе ж дочитав приготовлені коментарі й дістав заслужені бурхливі оплески.

То чи варто дивуватися, що Оппенгаймер так легко впорався з викликами, котрі поставали перед ним протягом життя? Якщо ваш батько пробив собі дорогу до світу бізнесу, то ви насамперед бачили, що означає домовлятись і відстоювати свою позицію в складних умовах. Якщо ви відвідували Школу етичної культури, то вас не залякає купка викладачів з Кембриджу, налаштованих проти вас у своїх судженнях. Якщо ви вивчали фізику в Гарварді, то знаєте, як розмовляти з армійським генералом, який навчався на інженера в МТІ просто через дорогу.

Ланґан же бачив лише понурість Бозмена, а вдома над ним панував злий та повсякчас п’яний вітчим. «Це провина (Джека) Ланґана, – розповідає Марк. – Ми всі розчаровані у владі». Цей урок Ланґан засвоїв іще з дитинства: не довіряти владі й бути незалежним. У нього не було батьків, які б дорогою до лікаря вчили, як постояти за себе, як умовляти та вести переговори з тими, хто обіймає якусь посаду. Його не навчили мати право, зате навчили недовіри, відмежування і сором’язливості. Це може видатися дрібницею, але це стало перешкодою, яка унеможливила просування за межами Бозмана.

«Я теж не міг отримати жодної фінансової допомоги, – веде далі Марк. – Знань у нас було нуль, навіть менше, ніж нуль. Ми не знали, як подавати заяви, як заповнювати форми. Чекові книжки. То було не наше оточення».

«Якби Кристофер народився в заможній родині, якби був сином лікаря, що мав гарні зв’язки, то закладаюся, він став би одним з тих, про кого постійно пишуть, що такі в 17 років здобувають наукові ступені, – каже його брат Джефф. – Усе визначає культура, що вас оточує. Проблемою Криса було те, що йому нудно просто сидіти й слухати вчителів.

Якби хтось розпізнав його інтелектуальні можливості та якби він походив з родини, у якій освіта має вагу, то зробили б усе можливе, щоб йому не було нудно».

5

Коли «Терміти» подорослішали, Терман подивився на записи щодо 730 чоловіків і розділив їх на три групи. 150 душ – 20 % – Терман назвав групою А. У цій групі були справжні зірки: юристи, лікарі, інженери й науковці. 90 % групи А закінчили коледж, здобули вчені ступені. Середні 60 % увійшли до групи В, то були «задовільні». Найгірші 150 осіб були групою С, себто ті, хто, як вважав Терман, найменшою мірою використали свої надзвичайні розумові можливості. Вони працювали поштарями, животіли бухгалтерами, а ще були чоловіки, які просто лежали на канапі без роботи.

Третина групи С покинула навчання в коледжі. Чверть мала лише диплом середньої школи, а зі ста п’ятдесяти учасників групи С – кожен з яких у певний момент життя був названий генієм, – загалом отримали лише вісім дипломів про вищу освіту.

У чому ж відмінність між А і С? Терман шукав будь-яке притомне пояснення. Він дивився на їхнє фізичне та розумове здоров’я, а також на хобі й професійні інтереси. Він порівняв вік, коли вони почали ходити й розмовляти, з’ясував, яким точно був рівень їхнього IQ у початковій та середній школах. Зрештою, визначальною виявилася лиш одна річ: родина.

Представники групи А здебільшого походили із середнього та заможного класів. Удома в них було багато книжок. Батьки половини закінчили коледж або пішли й далі, і це в часи, коли університетська освіта була рідкістю. Натомість, група С була з протилежного табору. Майже третина їх мала одного з батьків, хто покинув навчання ще до восьмого класу.

У якийсь момент Терман відрядив своїх польових дослідників відвідати кожного з групи А і С та оцінити їхні особистості й поведінку. Отож, побачили вони те, що ви сподівалися б побачити в поведінці дітей, вихованих в атмосфері погодженого розвитку, та дітей, вихованих в атмосфері природного зростання. Представники групи А були більш уважними, врівноваженими, привабливими та краще вбраними. Загалом, бали за цими чотирма критеріями різнилися такою мірою, що ви подумали б, нібито перед вами два різні типи людей. Звичайно, насправді це не так. Просто перед вами – розбіжність між тими, кого вдома навчали якнайкраще представляти себе світу, і тими, хто такого досвіду не мав.

Дійсно-бо, результати, що їх отримав Терман, надзвичайно засмучують. Не забуваймо, наскільки обдарованими були представники групи С. Якби ви зустріли їх у п’ять чи шість років, то були б ошелешені їхньою допитливістю, жвавістю розуму та блиском у кмітливих очах. Вони були справді унікальними. З дослідження Термана випливає сумна правда: зрештою, фактично жоден геній з нижнього соціального чи економічного класу не зробив собі ім’я.

Отож, чого бракувало групі С? Не чогось коштовного чи неможливого, не чогось закодованого в ДНК або вмонтованого в мозок. Їм бракувало чогось, що вони могли отримати, якби ми знали, що саме цього їм і бракує: спільноти навколо, яка б готувала їх до життя у світі. Група С розкидалася талантом. Однак робити цього було не слід.

6

Сьогодні Крис Ланґан живе в сільській місцевості в Міссурі на кінній фермі. Він переїхав туди кілька років тому, коли одружився. Йому вже за п’ятдесят, але має вигляд набагато молодший. Крис дебелий чоловік, спортивний, з міцними біцепсами. Волосся зачесане назад із чола. У нього тонкі, із сивиною вуса та окуляри-авіатори. Якщо подивитися йому просто у вічі, то в них можна побачити вогонь інтелекту.

«Типовий день: прокидаюся, готую каву. Сідаю до комп’ютера й продовжую роботу попереднього дня, – розповідає Крис. – Я помітив, що коли лягаю спати з думкою про якесь запитання, то все, що треба зробити, – сконцентруватися на запитанні перед тим, як засну, й майже завжди дістаю відповідь зранку. Інколи я розумію, якою є відповідь, бо вона мені наснилась і я запам’ятав. А буває, що я просто відчуваю відповідь, починаю друкувати – й відповідь з’являється на сторінці».

Він щойно читав працю лінгвіста Ноама Чомскі. У кабінеті стоси книжок. Він постійно замовляє книжки з бібліотеки. «Я відчуваю, що ближче ти до джерела, то ліпше почуваєшся», – пояснює Ланґан.

Ланґан здається задоволеним. У нього на фермі є тварини, яких він доглядає, книжки, що їх читає, та дружина, котру кохає. Так краще, ніж бути викидайлом.

«Сумніваюся, що є хтось розумніший од мене, – каже Ланґан. – Я ніколи не зустрічав нікого схожого на себе чи бодай знаку, що хтось має кращі здібності до осягнення. Ніколи такого не бачив і маю сумнів, що побачу. Можу – мій розум відкритий до цієї можливості. Якби хтось зробив мені виклик – „Гей, я розумніший за тебе“ – гадаю, я б переміг».

Його слова видаються зарозумілими, проте насправді це не так. Навпаки, то, радше, захист. Уже не одне десятиліття він працює над проектами неймовірної складності, але жодну з його праць не опубліковано, а надто прочитано фізиками, філософами чи математиками, які були б здатні поцінувати її вагу. Ось він – людина з інтелектом, що трапляється раз на мільйон, однак досі не має жодного впливу на цей світ. Він не розмірковував на наукових конференціях. Не виступав перед студентами в престижних університетах. Він живе на розваленій кінній фермі на півночі Міссурі, де сидить собі на ґанку в джинсах і потертій футболці. Він знає, який має вигляд: великий парадокс генія Криса Ланґана.

«Я не напосідався на знаних видавців так сильно, як мав би, – визнає він. – Не ходив, не допитував видавців, не намагався знайти агента. Такого я не чинив. Чесно кажучи, мене це навіть не цікавить».

Це було визнанням поразки. Кожен досвід, що траплявся поза його розумом, незмінно призводив до розчарування. Ланґан знав, що слід ліпше взаємодіяти зі світом, але він не відав як саме. На бога, він не зміг навіть поговорити зі своїм викладачем, який навчав аналізу. А втім, це легко можуть зробити люди з менш розвиненим мозком. Але ж тому, що їм завжди допомагали, а Ланґану ніхто й ніколи. І це не відмовка. Це – факт. Він мусив пробиватися сам-один, але ніхто – ні рок-зірки, ні професійні спортсмени, ні мільярдери, що заробляли на програмному забезпеченні, ані навіть генії – не роблять цього самотужки.

Розділ п’ятий. Три уроки Джо Флома

Мері отримувала чверть долара

1

Джо Флом – останній з нині живих засновників юридичної фірми «Скадден, Арпс, Слейт, Міґер і Флом». Він має кутовий офіс на горішньому поверсі Конде-Наст-білдінґ на Мангеттені. Флом низький на зріст, плечі злегка зведені вперед. Голову має велику, з довгими великими вухами, блакитні маленькі очі ховаються за масивними окулярами-авіаторами. Тепер він стрункий, однак у часи своєї слави слабував на ожиріння. Він розхитується, коли ходить, малює щось неосмислено, коли міркує, бурмотить, коли розмовляє. А коли йде коридором, розмови стишуються, майже змовкають.

Дитинство Флома минуло в бруклінському кварталі Боро-парк у роки Великої депресії. Його батьки були єврейськими іммігрантами зі Східної Європи. Батько Ізадор був організатором спілки виробників одягу, але згодом пішов шити плічка для жіночих суконь. Його мати виготовляла вдома аплікації. Родина була дуже бідною. Коли Джо підростав, сім’я переїжджала майже щороку, оскільки в ті літа була традиція: орендарі дозволяли винаймачам свого житла не платити оренду протягом одного місяця. Інакше родина не мала б змоги протриматися.

У середній школі Флом склав вступні іспити до престижної школи «Таусенд Гаррис» на Лексинґтон-авеню на Мангеттені. Ця школа лише за сорок років свого існування вивчила трьох лауреатів Нобелівської премії, шістьох лауреатів Пулітцерівської премії, одного суддю Верховного суду, а також Джорджа Гершвіна і Джонаса Солка, винахідника вакцини від поліомієліту. Отож, Джо пройшов відбір. Щоранку мати давала йому десять центів на сніданок – три пончики, апельсиновий сік і каву в «Недік». Після школи він штовхав ручний візок у швейному кварталі. Два роки Флом відвідував вечірню школу в Ситі-коледж у Верхньому Мангеттені, удень працював, щоб звести кінці з кінцями, пішов до армії, відслужив свій термін, а відтак подав документи до юридичної школи Гарварду.

«Я мріяв про юриспруденцію ще із шести років, – каже Флом. Коледжу він не закінчив. Проте його все одно зарахували до Гарварду. – Чому? Я написав їм листа, пояснюючи, чому кращого студента їм у житті не знайти», – пояснює Флом з характерною стислістю. Навчаючись у Гарварді наприкінці 1940-х, він ніколи не писав конспектів. «На першому курсі ми всі робили дурниці: ретельно записували конспекти на заняттях, складали короткий зміст того, занотовували витримки із цього, потім ще записували на тоненькому папері, а зверху на іншому, – пригадує Чарльз Гаар, колишній одногрупник Флома. – Так ми зазвичай намагалися вивчати справи. Але не Джо. Він такого ніколи не чинив. Проте була в нього одна риса, яку ми нарекли розпливчастим терміном: „мислення як у юриста“. Він мав неймовірно гострий розум».

Флома називали «оглядачем судової практики» – честь, якої удостоювалися лише найкращі студенти групи. Під час «сезону влаштування на роботу», якраз у різдвяний період на другому курсі, він поїхав до Нью-Йорка на співбесіди до великих юридичних фірм того часу. «Я був незграбним, несміливим, огрядним. Я почувався ні в сих ні в тих, – розповідає Флом. – Наприкінці сезону влаштування на роботу я та ще один студент так і не знайшли роботи. А тоді одного дня мій викладач сказав, що якісь хлопці відкривають фірму. Я зустрівся з ними, і весь час вони мені розповідали про ризики праці у фірмі, що не мала клієнтів. Що більше вони говорили, то більше мені подобалися. А відтак я мовив: „Хай йому грець! Я спробую!“ Вони нашкребли три тисячі шістсот доларів на рік, що було початковою зарплатнею». Із самого початку були лише Маршалл Скадден, Леслі Арпс – від обох відмовився партнер у великій юридичній фірмі на Волл-стрит – та Джон Слейт, який працював у «Пан Ам Ейрлайнс». Флом був їхнім компаньйоном. Вони мали офіс на кілька кімнат на верхньому поверсі Леман Бразерс-білдінґ на Волл-стрит. «За які справи ми бралися? – сміється Флом. – За ті, що стукалися в наші двері».

1954 року Флом став партнером-управителем, і фірма почала рости як на дріжджах. Незабаром працювало сто юристів, потім двісті. А коли їх стало триста, партнер Флома – Моррис Кремер – прийшов до нього й сказав, що почувається винним, що привів молодих випускників-юристів. Витвір Скаддена вже аж такий великий, казав Кремер, що складно собі уявити фірму, яка б виросла ще більше й могла далі просувати своїх працівників. Флом сказав: «Гей, ми дійдемо до тисячі». Що ж, Флом не потерпав від браку амбіцій.

Сьогодні «Скадден, Арпс» мають близько двох тисяч адвокатів у двадцяти трьох офісах по всьому світу, і фірма заробляє понад мільярд доларів на рік, що робить їх однією з найбільших та найпотужніших юридичних фірм у світі. У своєму офісі Флом має фотографії з Джорджем Бушем-старшим та Біллом Клінтоном. Він живе у величезних апартаментах у шикарному будинку на Аппер-Іст-Сайд на Мангеттені. Ось уже тридцять років, якщо ви входили до рейтингу Fortune 500 і вашу фірму намагалися поглинути, чи ви й самі намагалися це зробити, або ж якщо були важливою персоною, то Джозеф Флом найпевніше був вашим юристом, а «Скадден, Арпс» – вашою юридичною фірмою, та якщо такого й не було, то ви, ймовірно, мріяли про це.

2

Сподіваюся, тепер ви скептично ставитеся до таких історій. Кмітливий син іммігранта перемагає бідність і Депресію, далі не може знайти роботи в ущерть переповнених міських юридичних фірмах, але створює свою лише завдяки власній енергії та вмінням. Це історія про сходження від низів до вершин, але все, що ви дізналися досі про хокеїстів, мільярдерів – розробників ПЗ, «Термітів», вказує на те, що успіх не приходить отак просто. Успішні люди не досягають усього самотужки. Значення має те, звідки вони походять. Вони – продукти певних місць та оточення.

Достоту так, як ми вчинили з Біллом Джоєм та Крисом Ланґаном, проаналізуємо історію Джозефа Флома, але цього разу послуговуючись знаннями, що їх ми черпали із чотирьох попередніх розділів книжки. Ми більше не згадуватимемо про розум Джозефа Флома, його особистість, честолюбство, хоча, безсумнівно, усіма цими рисами він володів надміру. Не наводитиму яскравих відгуків від його клієнтів, що доводять його геніальність. Більше жодних історій про феєричний зліт Скаддена, Арпса, Слейта, Міґера й Флома.

Натомість, я розповім вам низку історій зі світу нью-йоркського іммігранта, світу, в якому виріс Джо Флом, – про студента юридичного факультету, про батька й сина на ймення Маурис і Морт Джанклоу, про незвичайну пару Луї та Реґіну Борґеніхт – сподіваючись дістати відповіді на головне запитання: якими були можливості Джо Флома? Ми знаємо, що унікальній особистості завжди хтось допомагає, отож, чи можемо розібратися в природі феномену Джо Флома та визначити умови, що допомогли йому стати на ноги?

Ми розповідаємо історії про зліт від низів до вершин, оскільки ідея самотньої боротьби героя з поворотами долі видається нам привабливою. Проте справжня історія життя Джо Флома дійсно-бо є набагато захопливішою, ніж її міфологічна версія, оскільки все, що здавалося ґанджем, – бідний хлопчик з родини шевців-євреїв, котрих повсякчас дискримінували, виріс у часи Депресії, – несподівано перетворюються на переваги. Джо Флом є унікальним. Але не з тих причин, про які ви подумали. У кінці цього розділу ми побачимо, що можна винести уроки із життя Джо Флома, застосувати їх до юридичного світу Нью-Йорка та передбачити походження родини, вік і походження найвпливовіших адвокатів міста, не знаючи жодного додаткового факту про них. А втім, не забігатимемо наперед.

Урок номер один: чому важливо бути євреєм

1

Одним з одногрупників Флома у Гарвардській юридичній школі був чоловік на ймення Александер Бікель. Як і Флом, він був сином євреїв-іммігрантів зі Східної Європи, котрі жили в Брукліні. Як Флом, він відвідував безкоштовну школу в Нью-Йорку, а згодом Ситі-коледж. Як і Флом, він був зіркою на заняттях у юридичній школі. Насправді, якби його кар’єру на самому початку не обірвав рак, він міг би стати найкращим науковцем свого покоління, який вивчав конституційні норми. Як і Флом та решта одногрупників, Бікель вирушив на Мангеттен під час сезону влаштування на роботу 1947 року.

Його першою зупинкою була фірма «Мадж-Роуз», що розташовувалася на Волл-стрит, така сама традиційна й набита персоналом, як і будь-яка інша в той час. Фірму заснували 1869 року. Саме тут практикував Ричард Ніксон задовго до того, як став президентом 1968 року. «Ми схожі на леді, котра хоче, щоб її ім’я з’явилося в газетах двічі: як народиться та як помре», – якось сказав один зі старших партнерів. Бікеля водили фірмою, партнери по черзі спілкувалися з ним, аж поки не привели його до бібліотеки, де хлопець познайомився зі старшим партнером фірми. Уявіть собі таку картину: пообшивана темними панелями кімната, вишуканий персидський килим, ряди фоліантів у шкіряних палітурках, на стінах портрети пана Маджа й пана Роуза, написані олійною фарбою.

«Після співбесіди і всіх запитань, – пригадує він через роки, – мене привели до старшого партнера, який сам заходився розповідати, що хлопець із моїм минулим… – можете собі уявити, яку паузу зробив Бікель, повторюючи евфемізм, що стосувався його іммігрантського походження. – Я, звичайно, пішов далеко. Та я мусив зрозуміти, якими обмеженими були можливості цієї фірми найняти на роботу хлопця з моїм минулим. І поки він хвалив мої досягнення, я усвідомлював, що роботи мені не бачити. Проте вони насправді були раді бачити мене, й усе таке».

Бікель подає свої спогади таким чином, що стає цілком очевидно: його співрозмовник і гадки не має, що робити із цією інформацією. На час співбесіди Бікель уже мав репутацію. Він представляв справи у Верховному суді. Написав прекрасні книжки. Відмова фірми Бікелю через його «минуле» була схожою на відмову «Чикаґо Буллз» брати Майкла Джордана, бо вони незатишно почувалися поруч із чорними хлопцями з Північної Кароліни. То була нісенітниця.

«А як щодо зірок?» – запитали його, маючи на увазі таке: невже й для тебе не могли зробити виняток?

Бікель: «Зірки, шмирки…»

У 1940—1950-х роках авторитетні юридичні фірми діяли на кшталт закритих клубів. Офіси розташовувалися на Мангеттені, на Волл-стрит або поруч, у темних гранітних будівлях. Партнери цих престижних фірм закінчили однакові університети Ліги плюща, ходили до одних церков і проводили літо в однакових курортних містах Лонґ-Айленду. Вони вбирались у консервативні сірі костюми. Їхнє партнерство було відомим під назвою «білі черевики» – очевидна аналогія до білих «баксів», які взували до заміського клубу чи на коктейльну вечірку. Такі фірми ретельно обирали, кого наймати на роботу. Як писав Ервін Сміґель у «Юрист із Волл-стрит», своїй праці про поважний юридичний істеблішмент Нью-Йорка, ось кого вони шукали:

Юристи нордичної зовнішності мають приємну вдачу та охайну чепурну зовнішність, вони випускники «правильних шкіл», мають «правильне» соціальне походження та досвід у справах, а також наділені надзвичайними життєвими силами й витривалістю. Колишній декан юридичної школи, дискутуючи про якості, що ними повинні бути наділені студенти, щоб отримати роботу, пропонує дещо реалістичнішу картину: «Щоб дістати роботу, (студенти) повинні мати потужні родинні зв’язки, опанувати вміння та проявити характер, або мати комбінацію з усього цього. Щось під назвою „прийнятність“ складається із суми цих частин. Якщо людина наділена однією якістю, то може знайти роботу. Якщо вона наділена двома якостями, то зможе обирати серед варіантів. Якщо вона має три якості, то спроможна йти куди завгодно».

Волосся Бікеля не було світлим. Очі були не блакитними. Розмовляв він з акцентом, а його сімейні зв’язки обмежувалися здебільшого тим, що він був сином Соломона та Єтти Бікель з Бухареста, які не так давно перебралися до Брукліна. Флому пощастило не більше. Він каже, що почувався «незатишно», коли пішов на співбесіду до центру міста. Воно й зрозуміло: невисокий, незграбний єврей, що мляво гугнить, як то властиво його рідному Брукліну. Гадаю, ви прекрасно уявляєте, як його сприйняв сивочолий аристократ у бібліотеці свого офіса. Якщо ви були не з правильної родини, не тієї релігії або соціального класу й були випускником тогочасної юридичної школи, то ви приєдналися б до невеликої, другосортної, щойно створеної юридичної фірми, що стояла на сходинку нижче від уже знаних у місті. Ще ви могли просто розпочати свій бізнес і братися за все, «що стукалося в двері», себто до справ, якими гребували поважні юридичні фірми.

Це здається страшенно несправедливим. Так воно і є. Одначе, як це часто трапляється з унікальними особистостями, така невдача виявилася золотою можливістю.

2

Престижні юридичні фірми на Волл-стрит мали дуже своєрідне бачення власної діяльності. Вони були корпоративними юристами, себто представляли найбільші та найпрестижніші компанії країни. Під «представляли» слід розуміти, що вони вирішували питання податків та розглядали справи, що стосувалися випуску бондів та облігацій, стежили, щоб їхні клієнти не мали проблем з державними регуляторами. Вони не працювали із судовими процесами, відтак дуже мало хто мав підрозділи, які захищали клієнтів та вели судові позови. Пол Крават, один із засновників «Крават, Свейн і Мур», однієї з найбіліших білочеревичних фірм, зазначив якось, що робота юриста полягала в залагоджені конфліктів у конференц-залі, а не в суді. «Серед моїх одногрупників у Гарварді розумні хлопці займалися цінними паперами чи податками, – пригадує інший партнер. – То були зовсім різні сфери діяльності. Судові процеси для дилетантів, а не для серйозних людей. Сьогодні корпорації не подають одна на одну до суду».

А ще старі престижні юридичні фірми не допомагали у справах ворожого поглинання. Сьогодні, коли корпоративні рейдери чи фірми з приватними капіталовкладеннями поглинають компанію за компанією, важко уявити, що до 1970-х років неприпустимо було одній компанії купити іншу без її остаточної на те згоди. Компанії на кшталт «Мадж-Роуз» та інші поважні фірми на Волл-стрит не бралися б за такі справи.

«Проблемою з ворожими захопленнями було те, що вони – ворожі, – пояснює Стівен Брилл, який заснував професійний часопис „Американ Лоєр“. – Джентельмени так не чинять. Скажімо, твій друзяка з Принстона працює генеральним директором компанії Х, і працює вже давно, аж тут з’являється якийсь корпоративний рейдер і каже, що цій компанії кінець. І ти почуваєшся незручно. Ти думаєш, якщо йде він, то, може, і я піду. Річ у тому, щоб не порушувати спокій та сталий порядок речей[13]».

Робота, яка тоді, в 1950—1960-х роках, «стукалася в двері» до покоління єврейських юристів із Бронкса та Брукліна, була роботою, якою гребували білочеревичні юридичні фірми: ведення судових справ, а надто «боротьба за довіреності», що була юридичним маневром під час будь-якого ворожого поглинання. Інвестор зацікавиться компанією; звинуватить керівництво в некомпетентності й надішле листи акціонерам, намагаючись змусити їх передати свої «повноваження», щоб він міг обирати керівників фірми. А щоб вести суперечку за повноваження, інвестор міг обрати лише юриста на взір Джо Флома.

У книжці «Скадден: влада, гроші й становлення юридичної імперії» історик юридичної практики Лінкольн Каплан описує зародження світу поглинань:

Переможець у боротьбі за захоплення опинився в зміїній ямі. (Офіційно це місце називають кімнатою для рахування.) Юристи кожної зі сторін зустрічалися з інспекторами, робота яких полягає у затвердженні чи відхиленні сумнівних довірених осіб. Захід цей зазвичай був неформальним: стояв гамір, усі сперечалися. Опоненти інколи приходили у футболках, їли кавун, пили віскі. Зрідка результати зміїної ями могли змінити результат змагання й привести до виборів в один тур.

Час від часу юристи намагались організувати вибори, влаштовуючи перемовини інспекторів, які були їм зобов’язані; інспектори звично палили сигари, що їм надавала кожна зі сторін. Юрист керівництва протестував проти довірених осіб противника («Я протестую!»), і навпаки… Юристи, котрі домінували в зміїних ямах, були найкращими в таких виграшах. Деяким юристам правила ведення таких перемовин були ліпше відомі, проте Флом став неперевершеним у цій боротьбі.

Флом був тлустий (важив понад сотню фунтів, пригадує один юрист…), мав непривабливу зовнішність (один партнер сказав, що він нагадує жабу), не дотримувався правил пристойності (пукав при всіх, випускав дим сигари в обличчя свого співрозмовника, не перепрошуючи при цьому). Однак, на думку його колег та деяких опонентів, мав неперевершену жагу перемоги й був майстром своєї справи.

Престижні юридичні фірми кликали Флома щоразу, як якийсь корпоративний загарбник наїжджав на одного з їхніх впливових клієнтів. Самі вони до цієї справи не бралися. Одначе залюбки передавали її «Скаддену, Арпсу». «Ранньою спеціалізацією Флома були бої за довіреності, а ми самі таким не переймалися. Так само як не бралися за подружні справи, – каже Роберт Рифкінд, партнер Cravath, Swaine and Moore. – Ми в цьому нічого не тямили й не збиралися. Якось у нас була справа, пов’язана з боротьбою за доручення, й один зі старших партнерів сказав: „Покличмо Джо“. Він прийшов до конференц-зали, ми сіли за стіл, окреслили проблему. Він пояснив, що нам робити, і пішов геть. Я сказав: „Ми так теж можемо“. Але старший партнер відповів: „Ні, ще раз ні. Ми цього робити не будемо. І ми не бралися до тієї справи“.»

А тоді настали сімдесяті. Стара огида до судових позовів минула. Стало легше позичити гроші. Федеральні закони спростилися. Ринки стали інтернаціоналізованими. Інвестори зробились агресивнішими, унаслідок чого корпоративні захоплення збільшилися в кількості та розмаху. «1980 року, якби ви звернулися до Круглого столу бізнесу [14] і запитали, чи слід дозволити ворожі поглинання, дві третини відповіли б ні, – каже Флом. – Зараз ви почули б майже одностайне „так“». Компанії слід захищати від позовів конкурентів. Треба відбиватися від ворожих позивачів. Інвестори, які прагнули поглинути компанію, потребували допомоги з юридичними стратегіями, а акціонери потребували офіційного представлення. В усьому цьому були замішані шалені гроші. Із середини 1970-х до кінця 1980-х суми, залучені до поглинання й оволодіння на Волл-стрит, щороку зростали на 2000 %, сягнувши майже чверті трильйона доларів.

Зненацька справи, до яких не хотіли братися білочеревичні фірми – ворожі поглинання та судові позови, – стали справами, якими хотіла займатися кожна фірма. А хто був експертом у цих двох важливих сферах права? Колись маргінальні, другорядні юридичні фірми, започатковані людьми, що не могли знайти роботи в престижних фірмах іще якихось десять-п’ятнадцять років тому.

«[Фірми білих черевиків] вважали, що справи, пов’язані з ворожими поглинанням, були нижчі від їхньої гідності, аж допоки згодом вони не вирішили, що можуть і собі до таких узятися, годні залишитися в цьому бізнесі. І вони дали мені спокій, – каже Флом. – Щойно ти здобуваєш репутацію людини, яка такими справами займається, бізнесмени йдуть насамперед до тебе».

Замисліться, наскільки ця історія схожа на історії Білла Джоя та Білла Ґейтса. Вони обоє трудилися на сумнівній ниві, не сподіваючись зажити світового успіху. Аж раптом – бум! – сталася революція персональних комп’ютерів, а вони вже мали свої 10 000 годин. Вони були готовими. Із Фломом трапилося те саме. Двадцять років він відточував свою майстерність у «Скадден, Арпс». Потім світ змінився, і він був до цього готовим. Те, що починалось як проблема, перетворилося, зрештою, на можливість.

«Річ не в тому, що ті хлопці були кращими юристами од інших, – каже Рифкінд. – А в тім, що вони володіли умінням, яке вигострювали роками і яке раптом дуже знадобилося»[15].

Урок номер два: демографічна удача

Маурис Джанклоу вступив до Бруклінської юридичної школи 1919 року. Він був старшим сином єврея-іммігранта з Румунії. Він мав сім братів та сестер. Один керував невеликою крамницею в Брукліні. Двоє інших мали галантерейний бізнес, один – власну студію графічного дизайну, ще один шив хутряні шапки, а ще інший працював у фінансовому відділі корпорації Tishman Realty.

Однак Маурис був єдиним інтелектуалом. До того ж він навчався в коледжі. Він закінчив юридичний факультет і відкрив власну практику на Корт-стрит у центрі Брукліна. Він був елегантним чоловіком, який носив капелюхи та костюми від «Брукс Бразерз». Улітку залюбки одягав солом’яного бриля. За дружину мав неймовірно вродливу Ліліан Левантін, доньку видатного знавця Талмуду. У нього був великий автомобіль. Він переїхав до Квінса. З партнером вони взялися торгувати поштовим папером, і цей бізнес мав усі ознаки зробити їх багатіями.

Він цілком скидався на людину, котра мала б стати успішним юристом у Нью-Йорку. Маурис був розумним та освіченим. Він походив з родини, де добре знали правила системи. До того ж він жив у найбільш економічно жвавому місті світу. Проте дивно: нічого цього не сталося. Кар’єра Мауриса не розвинулася так, як він мріяв. Насправді він так ніколи й не вирвався за межі Корт-стрит у Брукліні. Він намагався, проте його спіткала невдача.

Утім Маурис Джанклоу мав сина на ймення Морт, який також вивчився на юриста. Історія його життя кардинально відрізняється від історії батька. Морт Джанклоу збудував юридичну фірму з нуля в 1960-х, тоді зібрав одну з найперших кабельних компаній і продав франшизу Cox Broadcasting за небачені гроші. У 1970-х він заснував літературну агенцію, яка зараз є однією з найпрестижніших у світі[16]. Він має власний літак. Кожна мрія, що не вдалася батькові, справдилася в нього.

Чому Морт досяг успіху там, де Маурис не зміг? На це запитання, звичайно, може бути сотня відповідей. Але візьмімо аналіз бізнес-гігантів з 1830-х та розробників ПЗ із 1955-го й погляньмо на розбіжність між двома Джанклоу відносно їхніх поколінь. Чи є ідеальний час народитись юристові-єврею з Нью-Йорка? Виявляється, є. Насправді, факт, який пояснює успіх Морта, є другим ключем до розуміння також успіху Джо Флома.

1

Дослідження Льюїса Термана, якщо ви пам’ятаєте з розділу про Криса Ланґана, прагнуло визначити, що сталося з дітьми з дуже високим рівнем IQ, які народилися між 1903 та 1917 роками, коли виросли. У ході дослідження виявилося, що була група абсолютно успішних та цілковитих невдах і що успішні здебільшого походили із заможних родин. У цьому сенсі дослідження Термана підкреслює твердження Ларо, що має значення те, що роблять твої батьки, а також до якого класу належать.

Є й інший спосіб проаналізувати здобуті Терманом результати, а саме звернути увагу на те, коли народилися «Терміти». Якщо розділити «Термітів» на дві групи: з одного боку, народжені між 1903 та 1911 роками, з другого – між 1912 і 1917 роками, то з’ясується, що невдахи, здебільшого, народились у першій групі.

Пояснення цього пов’язане з двома катаклізмами двадцятого століття: Великою депресією та Другою світовою війною. Якщо ви народилися після 1912 року – скажімо, 1915, – то ви закінчили коледж уже після завершення найскладнішого періоду Депресії й були якраз у тому молодому віці, коли піти на війну на три чи чотири роки могло стати як можливістю, так і нещастям (якщо вас, звичайно, не вбили).

«Терміти», народжені до 1911 року, випустилися з коледжу якраз на самому піку Депресії, коли роботи було катма, а коли розпочалася війна, їм було вже далеко за тридцять, і це означає, що, коли їх призвали служити, вони мусили покинути роботу, сім’ю, усе своє доросле й налагоджене життя. Народитися до 1911 року – означало демографічну невдачу. Найбільш руйнівні події двадцятого століття застали вас зненацька у найбільш незручний момент.

Саме під таку демографічну логіку підпали юристи-євреї з Нью-Йорка, як-от Маурис Джанклоу. У великих престижних юридичних фірмах для них були замкнені двері. Тому вони працювали на себе, здебільшого над заповітами, розлученнями, контрактами та незначними суперечками. Тим паче, що в часи Великої депресії роботи поменшало. «Майже половина адвокатури міста заробляли менше від прожиткового мінімуму, розрахованого на американську родину, – пише про часи Депресії в Нью-Йорку Джерольд Авербах. – Через рік 1500 юристів приготувалися прийняти присягу бідняка». Юристи-євреї (а це приблизно половина всіх юристів міста) зрозуміли, що їхня праця – «гідний шлях до голоду». Незалежно від тривалості їхньої практики, дохід був «набагато нижчим» від заробітків колег-християн. Маурис Джанклоу народився 1902 року. Коли розпочалася Велика Депресія, він щойно одружився, купив нову машину, перебрався до Квінса й узявся до бізнесу з поштовим папером. Гіршого часу він обрати не міг.

«Він збирався заробити великі гроші, – розповідає Морт про свого батька. – Проте Депресія економічно поховала його. Заощаджень він не мав, родина небагата, тож підтримати було нікому. Він став таким собі нотарем. Після цього він більше не наважувався ризикувати. Для нього то було занадто. Він вів справи на володіння майном за 25 доларів. Один його друг працював у „Джамайка Банк“ і час від часу підкидав йому роботу. Він виснажував себе за 25 доларів. За 25 доларів!»

«Пам’ятаю батьків зранку, – веде далі Джанклоу-молодший. – Батько казав матері: „Маю один долар та сімдесят п’ять центів. Десять центів на автобус, десять центів на метро, і ще на сандвіч“. – Решту він віддавав їй. От які були бідні».

2

А тепер візьмімо задля порівняння досвід когось, хто як і Морт, народився в 1930-х.

Подивіться на подану таблицю, що вказує на рівень народжуваності з 1910 по 1950 роки у США. 1915 року народилося ледь чи не три мільйони дітей. 1935 року цифра падає майже до 600 000, а тоді протягом п’ятнадцяти років повертається до більше ніж трьох мільйонів. Щоб було зрозуміліше, на кожну тисячу американців 1915 року припадало 29,5 дітей; 1935 року – 18,7 дітей, а в 1950 – 24,1. 1930-ті роки називають десятиліттям «демографічної кризи». У відповідь на економічні злидні родини просто припинили народжувати дітей, і, як наслідок, покоління, народжене в це десятиліття, є набагато меншим од покоління до і після.

Ось що економіст Скотт Ґордон написав про цілком певні переваги людей, народжених у малому поколінні:

Коли [хлопчик] уперше розплющує очі, то бачить простору лікарню, персонал, якого навчила зграбно працювати сила-силенна дітей до нього. Персонал має багато часу, оскільки відпочиває перед наступною хвилею народжуваності. Коли дитя йде до школи, прекрасні будівлі вже готові його прийняти, надмірна кількість учителів чекає його з розкритими обіймами. У середній школі баскетбольна команда не така славна, як була раніше, але можна проводити багато часу в гімнастичній залі. Університет – приємне місце, позаяк багато простору на заняттях, у їдальні та в гуртожитку, а викладачі такі уважні. Потім він виходить на ринок праці. Молодих працівників мало, попит на них великий, оскільки за ним іде велика хвиля роботодавців, які пропонують величезну кількість товарів і послуг.

На початку 1930-х років класи в Нью-Йорку складалися з удвічі меншої кількості учнів, аніж 25 років тому. Натомість школи були новими, збудованими для попереднього численного покоління, а вчительська праця в часи Депресії вважалася за статусну.

«У 1940-х роках безкоштовні школи Нью-Йорка вважали найкращими в країні, – каже Діана Равіч, професор з Університету Нью-Йорка, яка багато писала про історію освіти міста. – У тридцятих та сорокових роках у школах дітей навчали люди, які в інший час, за інших умов були б викладачами коледжів. Вони були розумними та освіченими, проте не могли знайти бажану роботу, тож учителювали у школі, бо це була надійна гарантована праця, пенсія й жодного несподіваного звільнення».

Ця тенденція стала у пригоді представникам цього покоління, коли вони вступили до коледжу. Тед Фридман був одним з топових юристів 1970—1980-х років. Як і Флом, він виріс у злиднях – стражденний син єврейських іммігрантів.

«На вибір я мав Ситі-коледж та Мічиґанський університет, – каже Фридман. – Ситі-коледж був безкоштовним, а навчання у Мічиґанському університеті – одному з найкращих університетів США й по сьогодні – коштувало 450 доларів. А ще після першого курсу можна було отримати стипендію на навчання, якщо закінчити рік з високими оцінками. Отож, платити довелося б лише протягом одного року, якщо добре навчатися». Від самого початку Фридман мав намір залишитися в Нью-Йорку. «Я пішов до Ситі-коледжу на один день, і мені там не сподобалося. Я подумав: „Оце ще чотири роки науки у Бронксі (середня школа, де він навчався)“, тож повернувся додому й зібрав речі, автостопом дістався Енн-Арбор». Він розповідає далі:

«З літа у мене в кишені залишилося кілька сотень доларів. А ще я працював у „Катскілл“, щоб заробити необхідні мені 450 доларів для сплати за навчання, і ще трохи відкладав. Відтак був дорогий ресторан у Енн-Арбор, де я обслуговував столики. Згодом я працював у нічну зміну на Ривер-Руж, великому заводі Форда. Я добре заробляв. Ту роботу знайти було нескладно: фабрики шукали робітників. Була в мене ще одна праця, на якій я заробляв найбільше, поки не став юристом. То була робота на будівництві. Улітку в Енн-Арбор ми будували випробувальний полігон для „Крайслер“. Навчаючись у юридичній школі, я працював там кілька років поспіль. Праця давала мені гарний заробіток, імовірно, через те, що я багато працював понаднормово».

Проаналізуйте цю історію. Урок перший: Фридман хотів працювати багато, брати на себе відповідальність і навчатися. А ось і значно важливіший другий урок: він народився саме тоді, коли в Америці, якщо ти хотів працювати тяжко, то ти міг брати на себе відповідальність і навчатися. У той час Фридман був, як ми зараз це назвемо, «економічно малозабезпеченим». Він був міським хлопцем із Бронкса, чиї батьки не навчались у коледжі. А втім, погляньте, як легко йому було здобути якісну освіту. Він закінчив безкоштовну середню школу в Нью-Йорку саме під ту пору, коли нью-йоркським безкоштовним школам заздрив увесь світ. Ситі-коледж був безкоштовним, а Мічиґанський університет коштував лише 450 доларів на рік. До того ж, процес вступу був цілком звичним, отож, очевидно, він міг спробувати одну школу сьогодні й іншу завтра.

Як він туди дістався? Автостопом, маючи в кишені тільки гроші, що заробив, працюючи влітку, а щойно дістався місця призначення, як одразу знайшов цілу низку гарних робіт, що й допомогло йому сплачувати рахунки, оскільки фабрики «шукали робітників». Звісно, шукали: вони мусили годувати численне покоління людей, народжених до демографічної кризи 1930-х років, а також наступне, що з’явилося згодом, під час справжнього бейбі-буму. Таке необхідне для досягнення успіху відчуття слушної можливості йде не лише від нас чи наших батьків, а й він часу, себто певних можливостей, що їх пропонує нам певне місце в історії. Для молодого майбутнього юриста народження на початку 1930-х років було магічним часом, достоту так само як народження 1955 року для програміста чи 1835 рік для підприємця.

Сьогодні Морт Джанклоу має офіс на Парк-авеню, наповнений безліччю витворів сучасного мистецтва – Жана Дюбуфе, Анзельма Кіфера. Він оповідає веселі цікаві історії:

«У матері були дві сестри. Одна з них дожила до 99 літ, інша померла в 90. Та, якій 99, була розумна жінка. Вона вийшла заміж за мого дядька Ела, котрий завідував відділом продажів у „Мейденформ“. Якось я запитав його: „Яка ж решта країни, дядьку Еле?“ А він відповів: „Дитино, коли покидаєш Нью-Йорк, усяке місце перетворюється на Бриджпорт“».

Він дає зрозуміти, що світ сповнений можливостей. «Я завжди любив ризикувати, – каже Морт. – Коли я створював компанію кабельного телебачення, то попервах укладав угоди в сферах, у яких міг стати банкротом, якби не впорався. Але я був певен, що зможу все зробити як слід».

Морт Джанклоу навчався в одній з нью-йоркських шкіл, коли вони були найкращі. Маурис Джанклоу навчався в одній з нью-йоркських шкіл, коли класи в них були переповнені. Морт Джанклоу вступив до юридичної школи Колумбійського університету, оскільки демографічна криза дала змогу обирати навчальний заклад до смаку. Маурис Джанклоу вступив до Бруклінської юридичної школи, оскільки це був найкращий вибір для дитини іммігранта в 1919 році. Морт Джанклоу продав свою кабельну компанію за десятки мільйонів доларів. Маурис Джанклоу вів справи купівлі майна за 25 доларів. Історія родини Джанклоу вчить нас того, що фантастично швидкий зліт Флома в інший час не був би можливим. Навіть найвидатніші юристи, озброєні найкращими уроками, що їх дістали від родини, не могли втекти від обмежень свого покоління.

«В останні п’ять чи шість місяців свого життя моя мати поводилася незрозуміло, – говорить Морт. – У неї були марення, і вона розповідала речі, про які раніше мовчала. Вона плакала за знайомими, котрі померли ще 1918 року під час епідемії грипу. Те покоління – покоління моїх батьків – пережило чимало. Вони пережили епідемію, яка забрала життя 10 % (!) населення планети. Паніка на вулицях. Померлі друзі. А тоді Перша світова війна, Депресія, відтак і Друга світова війна. Шансів на щасливе життя вони й не мали, по суті. То був дуже складний період. Батько міг би стати набагато успішнішим, якби в його час світ був іншим».

Урок номер три: галантерейна промисловість і важлива робота

1889 року Луї та Реґіна Борґеніхт зійшли в Гамбурзі на облавок океанського лайнера, який прямував до Америки. Луї походив з Галичини, що тоді була територією Польщі. Реґіна була родом з невеличкого містечка в Угорщині. Побралися вони усього кілька років тому. Мали дрібну дитину, зараз Реґіна знову була при надії. Протягом тривалої мандрівки, що забрала тринадцять днів, вони спали на солом’яних матрацах на палубі просто над машинним відділом, тримаючись щосили за свої спальні місця, адже корабель хитало з боку в бік. У Нью-Йорку вони знали одну-єдину людину – сестру Борґеніхта Саллі, яка іммігрувала 10 років тому. Грошей їм мало вистачити на кілька тижнів. Як і безліч інших іммігрантів до США, вони наважились і стрибнули в нікуди.

Луї та Реґіна знайшли крихітну квартирку на Елдридж-стрит на мангеттенському Іст-Сайді за вісім доларів на місяць. Луї пішов блукати вулицями у пошуках роботи. Він бачив торгівців наркотиками, і продавців фруктів, і бокові вулиці, заставлені ручними візками. Галас, метушня та енергія міста знівелювали геть усе, що він знав у Старому Світі. Спочатку він був ошелешений, згодом натхненний. Він прийшов до рибної крамниці сестри на Ладлоу-стрит й умовив дати йому партію оселедця в кредит. Просто на вулиці він улаштував свою крамницю – дві бочки з рибою. Отож, бігаючи від бочки до бочки, він вигукував німецькою:

Можна смажити,

Можна пекти,

Можна варити.

І ще навіть можна їсти!

Оселедець, придатний у будь-яку пору дня

І для будь-якого класу!

До кінця тижня він відбив вісім доларів. До кінця наступного тижня – тринадцять доларів. То були незлі гроші. Однак Луї та Реґіна не знали, яким чином продаж оселедця на вулиці зробити серйозним бізнесом. Тоді Луї вирішив їздити з візком і продавати з нього різний крам. Спочатку рушники та скатертини, але спроба не мала успіху. Згодом він перейшов на зошити, банани, зрештою – на шкарпетки й панчохи. Чи було майбутнє у такому заробітку? Реґіна народила другу дитину – дівчинку, тож Луї мусив поквапитися й вигадати щось. Тепер йому треба годувати чотири роти.

Відповідь осяяла його по п’яти довгих днях никання вулицями, коли він майже втратив надію. Він сидів на перекинутому ящику і їв бутерброд, який йому приготувала в дорогу Реґіна. Одяг, майнула думка. Усюди довкола відкривалися крамниці – костюми, сукні, пальта, сорочки, спідниці, блузи, брюки: усе пошите й готове до носіння. У його світі одяг шили вдома або замовляли у кравця. Це було одкровенням.

«Особисто для мене найбільшим дивом була не лише кількість, хоч і вона також, – пише Луї через кілька років, уже після того, як став відомим виробником жіночого та дитячого одягу, – а той факт, що в Америці навіть бідняк міг піти до крамниці й купити те, що йому треба, і заощадити час та важку працю на пошиття одягу. Це був мій шанс, шанс, яким я мусив скористатися».

Борґеніхт узяв невеликий зошит. Хоч куди ходив, завжди записував, що носили люди і що продавали – чоловічий, жіночий чи дитячий одяг. Він жадав знайти якусь «нову, незнану» річ, що її не продавали. Чотири дні він гуляв вулицями, приглядався. Увечері четвертого дня по дорозі додому помітив шістьох дівчаток, які грали у класики. На одній з них був крихітний вишитий фартушок, одягнений зверху на сукню, короткий спереду і з зав’язкою ззаду. І тут його раптом ошелешило: роздивляючись крамниці одягу на Ловер-Іст-Сайд, він ніколи не бачив, щоб продавали такі фартушки.

Він прийшов додому й розповів про свою знахідку Реґіні. У неї була стара швейна машинка, яку вони придбали, щойно приїхали до Америки. Наступного ранку він пішов до крамниці на Гестер-стрит і купив сто ярдів картатої лляної тканини й п’ятдесят ярдів білої. Повернувшись до крихітної квартири, Луї розклав покупки на кухонному столі. Реґіна почала розрізати тканину: маленькі розміри для малюків, більші – для старших дітей. Так у неї вийшло сорок фартухів. Реґіна взялася шити. Опівночі вона пішла спати, а Луї заходився доробляти. На світанку Реґіна почала робити дірки для ґудзиків та пришивати їх. Уже до десятої години ранку фартухи були готові. Луї зібрав їх, прилаштував собі на руку й попрямував на Гестер-стрит.

«Дитячі фартухи! Фартухи для дівчаток! Кольорові – десять центів! Білі – п’ятнадцять центів! Фартухи для дівчаток!»

До першої години всі сорок фартухів було продано.

«Мамцю, у нас є свій бізнес!» – вигукнув він Реґіні після того, як біг усю дорогу по Гестер-стрит.

Він схопив її за талію та почав кружляти.

«Ти мені допомагатимеш, – не вгавав Луї. – Ми працюватимемо разом! Мамцю, це наш бізнес!»

3

Євреї-іммігранти на взір Флома, подружжя Борґеніхт і Джанклоу не схожі на інших іммігрантів, які в дев’ятнадцятому й на початку двадцятого століття прибули до Америки. Ірландці та італійці були селянами чи фермерами із зубожілої сільської місцевості в Європі, які винаймали шмат землі. Але не євреї. У Європі їм протягом століть забороняли володіти землею, тому вони оселялися в малих і великих містах, опановуючи ремесла та міські професії. 70 % євреїв зі Східної Європи, котрі потрапили через острів Елліс за тридцять чи більше років до початку Першої світової війни, володіли якоюсь майстерністю. Вони були власниками невеликих продуктових або ювелірних крамниць; оправляли книжки чи виготовляли годинники. Однак, переважна більшість шила одяг. Вони шили чоловіче та жіноче вбрання, виготовляли капелюхи та картузи, вироби з хутра й шкіри.

Луї Борґеніхт, до прикладу, покинув збіднілий батьківський дім у віці двадцяти років і подався працювати продавцем-консультантом у крамниці в польському місті Бжеско. Коли з’явилася можливість працювати у Schnittwaren Handlung (буквально – продаж одягу та тканини чи фабричних відрізів тканини або одягу стандартного розміру), він одразу схопився за неї. «У ті дні продавець фабричних відрізів був кравцем для світу, – пише Луї, – і з-поміж трьох основних потреб життя в тому простому суспільстві їжа та житло були буденними речами. Одяг був більш аристократичним. Працівники крамниць, де продавався одяг, дилери, крамарі, що відвідували центри моди під час щорічних закупівель, – то були королі торгівлі в моїй юності. Я чув їхні голоси, відчував їхню важливість».

Борґеніхт працював на чоловіка на ім’я Епстайн, а тоді перейшов до іншої крамниці – Brandstatter’s. Саме там молодий Борґеніхт навчився всіх премудростей розрізняти десятки різновидів тканин такою мірою, що міг провести рукою по тканині й сказати кількість ниток на один сантиметр, назву виробника та місце походження. Кілька років потому Луї переїхав до Угорщини й зустрів Реґіну. Із шістнадцяти років вона володіла бізнесом з пошиття суконь. Разом вони відкрили мережу крамниць готового одягу, детально заглиблюючись у подробиці малого бізнесу.

Зауважмо, що мозковий штурм Борґеніхта того дня на перевернутому ящику на Гестер-стрит не взявся нізвідки. Він був досвідченим працівником Schnittwaren Handlung, а дружина – вправною швачкою. Це була їхня стихія. Тимчасом як подружжя Борґеніхт улаштувало майстерню в своїй крихітній квартирі, тисячі інших іммігрантів-євреїв робили те саме, застосовуючи свої вміння шевців та кравців, аж поки до 1900 року контроль над промисловістю одягу не перейшов майже повністю до рук новоприбулих іммігрантів зі Східної Європи. Борґеніхт сформулював це таким чином: «Укорінялися й працювали, наче навіжені, над тим, що добре знали».

Сьогодні, коли Нью-Йорк є центром величезної та розгалуженої мережі, можна легко забути важливість умінь, що їх іммігранти, подібні до Борґеніхтів, привезли до Нового світу. З кінця дев’ятнадцятого століття аж до середини двадцятого торгівля одягом була найбільшою й найпопулярнішою галуззю міста. Тут здебільшого шили одяг, аніж робили щось іще, у Нью-Йорку виготовлялося більше одягу, ніж у будь-якому іншому місті світу. Масивні споруди, що досі стоять у нижній частині Бродвею на Мангеттені – від великих 10- чи 15-поверхових складів у двадцяти кварталах від Таймс-сквер до Сохо і Трайбеку – майже всі були збудовані для виробників верхнього одягу, капелюхів, білизни, а просторі кімнати були наповнені чоловіками й жінками, які гарували над швейними машинками. Приїхати до Нью-Йорка в 1890-х роках, маючи досвід шевця, кравця або роботи в Schnittwaren Handlung, було неймовірною удачею. Це все одно, що з’явитися 1986 року в Кремнієвій долині, маючи за плечима 10 000 годин практики програмування.

«Без сумніву, ці єврейські іммігранти прибули саме вчасно, маючи потрібні навички, – коментує соціолог Стівен Штайнберґ. – Аби вхопитися за ту можливість, ви мусили мати мужність, а ці іммігранти працювали тяжко. Вони йшли на жертви. Вони економили, заощаджували та мудро вкладали гроші. Але при цьому не слід забувати, що виробництво одягу в той час розвивалося не щогодини, а щохвилини. Економіці конче потрібні були їхні уміння».

Луї та Реґіна, а ще тисячі інших, хто прибув на човнах до Америки, дістали золоту нагоду. А також їхні діти й онуки, оскільки уроки, які вони засвоювали від своїх батьків, виявилися безцінними для просування у світі.

4

Того дня, коли подружжя Борґеніхт продало свої перші сорок фартухів, Луї вирушив до фірми H. B. Claflin and Company. То був «комісійний» дім на кшталт Brandstatter’s у Польщі. Борґеніхт попросив продавця німецькою, бо сам він англійською майже не розмовляв. У руках він тримав їхні з Реґіною заощадження – 125 доларів – і на ці гроші купив достатньо тканини, щоб пошити тисячу фартухів. Удень і вночі він та Реґіна кроїли й шили. За два дні було продано всю тисячу фартухів. Луї повернувся до «Клафліна і К°» ще за тканиною. Її вони теж продали. Незабаром вони змогли найняти ще одну іммігрантку, щоб та доглядала дітей, а Реґіна могла шити повний робочий день, і згодом іще одну, котра була підручною. Луї вирішив торгувати на околицях Гарлему, продаючи фартухи матерям, які жили у багатоквартирних будинках. Він винайняв приміщення для магазину на першому поверсі з виходом на Шерифф-стрит, позаяк просто за ним були житлові квартали. Луї найняв іще трьох дівчат і купив їм швейні машинки. Його стали називати «чоловік-фартух». Вони з Реґіною продавали фартухи так швидко, як могли їх пошити.

Згодом вони вирішили розширити асортимент: почали шити фартухи для дорослих, спіднички, жіночі сукні. До січня 1892 року на Борґеніхтів працювали двадцять душ, здебільшого такі самі євреї, як і вони. У них з’явилася власна фабрика на Ловер-Іст-Сайд на Мангеттені, відтак перелік клієнтів збільшувався, включно з крамницею, яку тримала інша родина іммігрантів-євреїв – брати Блумінґдейл. Не забувайте, що подружжя Борґеніхт перебувало в країні лише протягом трьох років. Вони ледь розмовляли англійською. І, до речі, не були аж такими заможними. Увесь одержаний прибуток вони негайно вкладали в свою справу; Борґеніхт твердив, що в банку мав тільки двісті доларів. Проте він уже керував своєю долею.

Це була друга перевага індустрії одягу. Справа не лише в тому, що ця галузь розвивалася не щодня, а щогодини. Усе було комерційним. Одяг не шили на одній великій фабриці. Натомість кілька визнаних фірм розробляли зразки та готували тканину, а відтак складне зшивання, прасування та приладнання ґудзиків передавали дрібнішим підрядникам. Якщо підрядник ставав досить великим, він починав розробляти свої власні зразки й готувати власну тканину. До 1913 року в Нью-Йорку було приблизно шістнадцять тисяч окремих компаній, що працювали у сфері пошиття одягу, багато з котрих були крамницями як у Борґеніхта на Шерифф-стрит.

«Увійти до цього бізнесу було дуже просто. Загалом, усе ґрунтується на швейній машинці, а вона не коштує аж так дорого, – каже Даніель Соєр, історик, який багато писав про індустрію пошиття одягу. – Отож, вам непотрібен великий капітал. На початку двадцятого століття на купівлю однієї чи двох швейних машинок треба було доларів п’ятдесят. Щоб стати підрядником, вам слід було мати кілька швейних машинок, праски й робітників. Прибуток був вельми низьким, але копійчину можна було збити».

Ось як Борґеніхт пояснює своє рішення шити щось іще, крім самих фартухів:

Дослідивши ринок, я знав, що 1890 року лише троє шили дитячі сукні. Один з них кравець із Іст-Сайду, недалеко від мене, який шиє одяг лише на замовлення, два інші – дуже дорогі, і з ними конкурувати я охоти не маю. Я прагну робити товари за «популярною доступною ціною» – сукні шовкові та вовняні. Моєю метою є шити сукні, які зможуть собі дозволити багато людей, отже, сукні, які – з економічного погляду – зможуть продавати великі й малі, міські та сільські крамниці. За допомогою Реґіни – у неї досконалий смак і чуття – я створив низку взірців. Показуючи їх своїм «старим» друзям та клієнтам, я наголошував на власній думці – мої сукні заощадять час матерям, а матеріал і якість пошиття дуже добрі, ймовірно, найкращі з того, що можна виготовити вдома. До того ж, ціна була надзвичайно доступною.

На певному етапі Борґеніхт зрозумів, що єдиною можливістю випередити поважніші фірми було переконати гуртовиків продавати тканину йому безпосередньо. Він вирушив до пана Бінгема з «Лоуренс і компанія», «високого, худорлявого сивобородого янкі зі сталевими блакитними очима». Вони зустрілись: іммігрант із сільської місцевості у Польщі, зі стомленими від праці очима, який розмовляв ламаною англійською, і вельможний янкі. Борґеніхт повідомив, що хоче купити сорок рулонів кашеміру. Бінгем раніше не продавав свій товар індивідуальним компаніям, особливо якимсь на Шерифф-стрит.

«Ти набрався нахабства й прийшов просити мене про послугу!» – прогримів Бінгем. Проте розмова завершилася згодою.

Працюючи вісімнадцять годин на добу, Борґеніхт дістав важливий урок сучасної економіки. Він досліджував ринок. Вивчав виробництво. Навчався домовлятися з гоноровими янкі. Намагався збагнути, як увійти до популярної культури, щоб зрозуміти нові модні тренди.

Іммігранти з Ірландії та Італії, що прибули в той час, не мали такої переваги. Вони не володіли вмінням, характерним для міської економіки. Вони ставали робітниками, наймитами та будівельниками, тобто працювали там, де, пропрацювавши тридцять років, можна так і не дослідити ринок, не зрозуміти виробництва й не навчитися того, як влитись у популярну культуру та домовлятися з янкі, котрі заправляли в цьому світі.

Або розгляньмо долю мексиканців, які іммігрували між 1900 та 1920-ми роками й працювали на полях потужних виробників овочів і фруктів.

Вони просто обміняли життя феодальних селян у Мексиці на життя феодальних селян у Каліфорнії. «Умови роботи в галантерейному бізнесі були кепськими, – веде далі Соєр. – Однак, перебуваючи там, ви опинялися ближче до центру подій. Працюючи на полі в Каліфорнії, ви не знали, що відбувається з плодами вашої праці, щойно вони потрапляли до вантажівки. Якщо ж ви працювали в невеликому магазині одягу, то отримували малу зарплатню, гарували в жахливих умовах довгі години, але бачили, що роблять успішні люди, і могли зрозуміти, яким чином налагодити свою власну справу[17]».

Коли вночі Борґеніхт повертався додому до своїх дітей, він був виснаженим, змореним, переповненим емоціями, але він точно почувався живим. Він був сам собі господар. Саме він відповідав за прийняті рішення та напрями роботи. Його праця була направду складною, бо ж залучати треба було розум та уяву. І в цій роботі існував прямий зв’язок між зусиллям та винагородою: що довше вони з Реґіною не спали вночі й шили фартухи, то більше грошей могли заробити завтра, продавши їх на вулиці.

Саме ці три складники – самостійність, складність і зв’язок між зусиллям та винагородою – є, і зі мною багато хто погодиться, трьома якостями, що їх повинна мати робота, яка дає задоволення. І річ не в тому, скільки грошей ви заробляєте, щоб неодмінно почуватися щасливими у проміжку між дев’ятою ранку та п’ятою вечора, а в тому, чи робота дає задоволення. Якби вам запропонували обрати між роботою архітектора з платнею 50 000 доларів на рік і щоденною працею до кінця життя на митній заставі з платнею 100 000 доларів на рік, що б ви обрали? Гадаю, ви обрали б перший варіант, оскільки він має в собі складність і самостійність, а ще зв’язок між зусиллям та винагородою у здійсненні творчої роботи, яка для переважної більшості означає набагато більше.

Робота, яка відповідає усім цим критеріям, є змістовною. Праця вчителя змістовна. Праця лікаря змістовна. Отож, бути підприємцем та генієм індустрії пошиття одягу – хоча це часто безжальна й ризикована справа – давало нагоду людям, як-от Борґеніхт, також займатися чимось змістовним[18]. Коли Луї Борґеніхт прийшов додому після того, як уперше побачив дитячий фартух, він затанцював джигу. До слова, він іще нічого не продав. Він досі був бідним як церковна миша й у відчаї, а ще був свідомим, що на те, аби з його ідеї вийшло щось путнє, знадобляться роки тяжкої праці. Проте він був в екстазі, адже перспектива гарувати тривалі роки не видавалася йому надто обтяжливою. Білл Ґейтс відчував те саме, коли вперше сів до комп’ютера у «Лейксайді». «Бітлз» також не відступили із жахом, коли їм сказали, що вони мусять грати по вісім годин поспіль, сім днів на тиждень. Вони вхопилися за свій шанс. Важка робота є достоту в’язницею тільки в разі, якщо вона не має сенсу. Щойно сенс з’являється, вона перетворюється на те, що змушує хапати в обійми дружину й кружляти, танцюючи джигу.

Найважливішим результатом дива в індустрії пошиття одягу було те, що відбувалося з дітьми, які зростали в родинах, де практикували змістовну роботу. Уявіть, як спостерігали за фантастичним злетом Луї та Реґіни Борґеніхтів їхні діти. Вони здобули той самий урок, що й малий Алекс Вільямс майже століття потому, – урок, важливий для тих, хто прагнув досягти успіху в професіях на кшталт юриспруденції чи медицини: якщо працюєш наполегливо й утверджуєш себе, якщо користаєшся розумом та уявою, то підлаштуєш світ до своїх бажань.

5

1982 року студент-соціолог Луїза Фаркас відвідала приватні будинки для людей похилого віку та готелі з постійними мешканцями в Нью-Йорку й Маямі-Біч. Вона шукала осіб, схожих на подружжя Борґеніхт чи, радше, дітей переселенців, які прибули до Нью-Йорка на зламі минулого століття. Для кожної людини, з якою проводила бесіду, Луїза склала родове дерево, що ілюструвало, чим батьки, діти, онуки, а інколи й правнуки заробляли на життя.

Ось її звіт про об’єкт № 18:

Російський кравець прибуває до Америки, береться до пошиття одягу й гарує за малу зарплатню. Згодом бере додому дошивати одяг, йому допомагає дружина й старші діти. Щоб збільшити свій заробіток, він працює вночі. Пізніше дошиває одяг та продає його на вулицях Нью-Йорка. Він нагромаджує певний капітал і разом із синами засновує підприємство. Вони відкривають майстерню з пошиття чоловічого одягу. Їхній одяг має кращу якість, аніж інший, наявний у Новому Світі, і невдовзі вони помічають високий попит на свої товари. Російський кравець і його сини стають виробниками чоловічих костюмів та постачають одяг до кількох крамниць чоловічого одягу. Сини й батько процвітають… Діти сина стають професіоналами.

Ось іще одна історія. Це – чинбар, який іммігрував з Польщі наприкінці XIX століття.

Фаркас склала багато родових дерев єврейських родин, причому кожна наступна майже ідентична попередній. Отож, висновок напрошується сам собою: єврейські лікарі та юристи стали професіоналами не всупереч своєму походженню. Вони стали професіоналами саме через своє походження.

Тед Фридман пам’ятає, як дитиною ходив з матір’ю на концерти до Карнеґі-холу. Вони були бідними й жили у віддаленому закапелку Бронкса. На які гроші вони купляли квитки? «Мері отримувала чверть долара, – пояснює Фридман. – Була така собі Мері, яка купляла квитки, і якщо їй давали чверть долара, то вона дозволяла стояти на другому балконі без квитка. Адміністрація Карнеґі-холу нічого не знала про це. Лише ти і Мері. То була довга подорож, проте ми все одно поверталися туди раз чи двічі на місяць[19]».

Мати Фридмана була російською іммігранткою. Вона ледь розмовляла англійською. У віці 15 років вона пішла працювати швачкою й стала видатною організаторкою спілок серед працівників легкої промисловості, а в тому світі можна навчитися, що завдяки силі свого переконання та ініціативності ти можеш дозволити водити дітей до Карнеґі-холу на концерти. Хіба є кращий приклад для майбутнього юриста? Легка промисловість була табором з тренування новобранців будь-якої професії.

Чим заробляв батько Джо Флома? Шив плічка до жіночих суконь. Що робив батько Роберта Оппенгаймера? Він виготовляв одяг, як Луї Борґеніхт. Поверхом вище від кутового офісу Флома є офіс Варі Ґарфінкеля, який працював у «Скадден, Арпс» майже стільки, скільки й Флом, і багато років поспіль очолював відділ ведення судових процесів. Чим заробляла мати Ґарфінкеля? Вона була модисткою й шила капелюхи вдома. Що робили два сини Луї й Реґіни Борґеніхт? Вони вступили до юридичної школи й не менше як дев’ять їхніх онуків стали лікарями та юристами.

Ось одне з найбільш разючих родинних дерев, які склала Фаркас. Воно належить родині євреїв з Румунії, які тримали невелику продуктову крамницю в себе на батьківщині й переїхали до Нью-Йорка, відкривши ще одну на Ловер-Іст-Сайд, Мангеттен. Оце є найяскравішою відповіддю на запитання, звідки беруться Джо Фломи.

За десять кварталів на північ від штаб-квартири «Скаддена, Арпса» у середмісті Мангеттену розташовуються офіси запеклого суперника Джо Флома, юридичної фірми, яку вважають за найкращу у світі.

Фірму розміщено у престижній офісній будівлі, і вона знана під назвою «Блекрок» («Чорна скеля»). Потрапити туди на роботу вам допоможе лише диво. На відміну від інших юридичних фірм Нью-Йорка, які мають сотні довірених осіб, розкиданих столицями по всьому світу, ця фірма працює з єдиної будівлі в Нью-Йорку. Вони відхиляють більше справ, аніж приймають. На відміну від конкурентів, фірма не бере погодинної оплати. Вони просто називають свою ціну. Якось, захищаючи мережу Kmart від поглинання, вони виставили рахунок на двадцять мільйонів за два тижні. Kmart погодились і виграли. Якщо вони не перехитрять, то працюватимуть ліпше, а якщо й цього не досить, то виграють залякуванням. За два останні десятиліття жодна фірма в світі не заробила більше грошей. На стіні у кабінеті Джо Флома, поруч із фотографіями Флома із Джорджем Бушем-старшим та Біллом Клінтоном, висить іще одна – разом з партнером фірми-конкурента.

Ніхто не досягає висот у юридичному бізнесі Нью-Йорка, якщо не є розумним, честолюбним, працьовитим. Цілком зрозуміло, що четверо чоловіків, які заснували «Блекрок», підпадають під цей опис. Утім, нам відомо більше, правда? Успіх не приходить випадково. Він постає з потужних та передбачуваних обставин і можливостей, у цьому зв’язку, дослідивши життя Білла Джоя та Білла Ґейтса, хокеїстів і геніїв, Джо Флома, родин Джанклоу й Борґеніхт, нескладно буде здогадатися, звідки походить досконалий юрист.

Ця людина мусила народитися під час демографічної кризи, щоб мати змогу відвідувати найкращі школи Нью-Йорка й дістати найліпші можливості на ринку праці. Ця особа, звичайно, мусить бути євреєм з походження, а тому не матиме доступу до престижних юридичних фірм через своє «коріння». Батьки її повинні мати змістовну роботу в легкій промисловості, прищеплюючи дітям самостійність і любов до складної праці, а надто зв’язок між зусиллям та винагородою. Закінчити слід гарний університет – не найкращий – але гарний. Така людина не мусить бути найрозумнішою в класі, а лише достатньо розумною.

Можна ще дещо уточнити. Достоту як є ідеальний час народитися бізнес-магнатом у дев’ятнадцятому столітті, є також ідеальна дата для народження генія програмного забезпечення, так само є ідеальна дата народження для нью-йоркського юриста-єврея. Це 1930 рік, оскільки так він дістане перевагу малого покоління. 1970 року йому було сорок, коли розпочалася революція юридичного світу, що перетворило цей період на Гамбург. Якщо ви хочете стати відомим нью-йоркським юристом, то бути аутсайдером стане перевагою, мати батьків, які займаються змістовною працею, стане перевагою, народження на початку 1930-х стане перевагою. Але, якщо у вас є всі три переваги, а до них іще й крихта винахідливості й запалу – це вибухова комбінація. Це все одно, що хокеїст, народжений 1 січня.

Юридичну фірму «Блекрок» становлять: Вахтель, Ліптон, Розен і Катц. Першим партнером фірми був Герберт Вахтель. Він народився 1931 року. Виріс у будівлі, що належала Об’єднаному союзу виробників одягу неподалік Ван-Кортланд-парк у Бронксі. Батьки його були іммігрантами-євреями з України. Батько з братами працював у виробництві спідньої білизни на тепер вже престижному горішньому поверсі приміщення на Бродвеї та Спринґ-стрит у Сохо. У 1940-х роках він навчався у школі Нью-Йорка, тоді в Ситі-коледжі у Верхньому Мангеттені, а відтак вступив до юридичної школи Університету Нью-Йорка.

Другий партнер – Мартин Ліптон. Народився він 1931 року. Батько був управителем на фабриці. Він навчався у звичайній школі у Джерсі, потім вступив до Університету Пенсильванії, далі – до юридичної школи Університету Нью-Йорка.

Третій партнер – Леонард Розен. Народився 1930 року, виріс у бідності в Бронксі, поблизу стадіону «Янкі». Батьки були євреями, іммігрували з України. Батько працював у одяговому кварталі Мангеттена прасувальником. Хлопець навчався в одній зі шкіл Нью-Йорка в 1940-х, перегодом – у Ситі-коледжі у Верхньому Мангеттені і зрештою вступив до юридичної школи Університету Нью-Йорка.

Джордж Катц – четвертий партнер. Народився 1931 року. Виріс в однокімнатному помешканні на другому поверсі у Бронксі. Батьки були дітьми євреїв-іммігрантів зі Східної Європи. Батько продавав страховки. Дід, який жив за кілька кварталів, був шевцем, шив ковдри. Джордж навчався в одній зі шкіл Нью-Йорка в 1940-х, тоді в Ситі-коледжі у Верхньому Мангеттені та зрештою вступив до юридичної школи Університету Нью-Йорка.

Уявіть собі одного із цієї четвірки, який щойно закінчив юридичну школу й сидить у розкішній кімнаті очікування в офісі «Мадж-Роуз» обіч блакитноокого чоловіка нордичного типу з «правильним» походженням. Можна закластися, що отой нордичний тип успішніший. Але ми помиляємося, бо Катци, Розени, Ліптони, Вахтелі та Фломи володіють чимось, чого немає у нордичного типу. Їхній світ – культура, покоління й родинна історія – подарували їм найкращу з усіх можливостей.

Частина друга. Спадок

Розділ шостий. Гарлан, Кентуккі

Помри як чоловік, помри, як твій брат

1

У південно-східному закутку Кентуккі на ділянці гір Аппалачі, знаній під назвою плато Камберленд, розташувалося невеличке містечко Гарлан.

Плато Камберленд являє собою дику гірську місцевість із пласкими гірськими хребтами, скелями заввишки 500—1000 футів, вузькими долинами, ширина деяких з них дозволяє автівкам рухатися лише в один бік, та струмками. Коли цю територію заселили вперше, гори й долини ще були повністю вкриті густим непролазним пралісом. Велетенські тюльпанові дерева росли в ущелинах та коло обніжжя пагорбів, притому стовбури декотрих сягали сім чи вісім футів у діаметрі. Поруч із ними росли дуби, буки, клени, горіхи, сикомори, берези, верби, кедри, сосни, тсуги, огорнуті густою сіткою дикої лози, становлячи один з найрізноманітніших доборів лісових дерев у Північній півкулі. У лісах та горах мешкали ведмеді й пуми, гримучі змії, у верхів’ї дерев – неймовірне розмаїття білок, а під землею зберігалися величезні поклади вугілля.

Округ Гарлан 1819 року заснували вісім родин іммігрантів із Британських островів. У вісімнадцятому столітті вони прибули до Вірджинії, а тоді перебралися до гір Аппалачі у пошуках землі. Округ був бідним. У перші сто років свого існування населення було обмаль – рідко сягало 10 000 душ. Перші поселенці тримали свиней і на схилах гір випасали овець, виживаючи на невеликих фермах у долинах. Вони робили віскі на задніх подвір’ях у дистиляторах та зрубаних деревах, сплавляючи їх річкою Камберленд навесні, коли підіймалася вода. Аж до двадцятого століття найближчої залізничної станції дістатися можна було лише за два дні. Єдиний шлях з міста в бік гори Пайн Маунтен круто йшов угору дев’ять миль і постійно звертав на скелясту й болотисту стежину. Гарлан – віддалене та химерне місце, про яке мало знали навколишні поселення. Місто могло б таким і залишитись, якби дві родини-засновниці – Говарди й Тернери – погодилися із цим.

Патріархом клану Говардів був Семюель Говард. Він збудував приміщення суду й в’язницю. Його супротивником став Вільям Тернер, який тримав таверну і дві крамниці. Одного разу шторм зруйнував паркан маєтку Тернерів, і сусідська корова забрела на їхню територію. Онук Вільяма Тернера, «Диявол Джим», застрелив ту корову. Сусід злякався, що його змусять платити, й утік з округу. Ще якось один чолов’яга надумав відкрити крамницю – конкурентну до Тернерової. Родина Тернерів поговорила з ним, чоловік зачинив крамницю і переїхав до Індіани.

Одного вечора Вікс Говард і «Малий Боб» Тернер – онуки Самюеля та Вільяма – грали в покер. Вони звинувачували один одного в шахраюванні. Побилися. Наступного дня, зустрівшись на вулиці, почали шалену перестрілку, і «Малий Боб» Тернер упав додолу мертвий, застрелений у груди з дробовика. Тернери пішли до крамниці Говардів і досить грубо розмовляли з місіс Говард. Вона була ображена й розповіла про все синові Вілзу, отож наступного тижня він стрілявся з іншим онуком Тернерів – молодим Віллом Тернером на дорозі до Гаґана, Вірджинія. Тієї ночі один із клану Тернерів з товаришем напали на оселю Говардів. Згодом родини зчепилися біля приміщення суду. У перестрілці поранили й убили Вілла Тернера. Відтак делегація Говардів пішла до місіс Тернер, матері Вілла Тернера й «Малого Боба», просити про перемир’я. Та вона відмовила: «Крові цієї не змити», – відрубала жінка, указуючи на землю, де помер її син.

Незабаром ситуація загострилася ще дужче. Вілз Говард стикнувся з «Малим Джорджем» Тернером біля Сульфур-Спринґс і застрелив його. Говарди зробили засідку на трьох друзів Тернерів – Кавудів – та вбили їх усіх. Щоб знайти Говардів, відрядили пошуковий загін. Унаслідок чергової перестрілки вбито й поранено ще шістьох. Вілз Говард почув, що Тернери його розшукують, і поїхав з товаришем до Гарлана, де напав на оселю Тернерів. Дорогою додому їм улаштували засідку. Під час бійки померла ще одна людина. Вілз Говард поїхав до будинку «Малого Джорджа» Тернера й вистрілив у нього. Він схибив, убивши натомість іншого чоловіка. Ватага оточила дім Говардів. Знову перестрілка, знову вбиті. Весь округ був у страху. Гадаю, ви й самі це розумієте. Були місцини в Америці дев’ятнадцятого століття, де панували мир і гармонія. Що ж, містечко Гарлан у Кентуккі до них не належало.

«Схаменися! – вигукнула мати Вілла Тернера, коли той, хитаючись та виючи від болю, зайшов додому після чергової перестрілки з Говардами. – Помри як чоловік. Помри, як помер твій брат!» Жінка належала до світу, у якому так часто траплялися перестрілки, що вона мала цілком певні переконання, яким чином слід діяти. Вілл прикусив язика. Він помер.

2

Припустімо, вас відрядили до Гарлана наприкінці дев’ятнадцятого століття розслідувати справу щодо ворожнечі Говардів – Тернерів. Ви зустрілися з кожним живим учасником тих подій та ретельно розпитали про всі подробиці. Ви викликали до суду, брали письмові покази, гортали судові записи, допоки не склали докладний і точний звіт про кожен етап смертельної суперечки.

Скільки б ви знали? Насправді не дуже багато. Ви дізналися б, що в Гарлані були дві родини, які одна одну недолюблювали. А ще ви підтвердили б, що Вілз Говард, відповідальний за жахливий вибух насильства, мав би сидіти за ґратами. Події у Гарлані годі зрозуміти, якщо не поглянути на них із ширшої перспективи.

Першим важливим фактом про Гарлан є те, що, поки Говарди та Тернери вбивали один одного, схожі сутички мали місце й в інших невеличких містечках поблизу гір Аппалачі. Під час відомої ворожнечі між Гатфридами та Макоями на кордоні Західної Вірджинії й Кентуккі неподалік Гарлана в спалаху насильства, що розтягнувся на двадцять років, загинуло кілька десятків людей. У ворожнечі кланів Френч та Еверсоул в окрузі Перрі, Кентуккі, загинуло дванадцять осіб, шістьох з них убив «Поганець Том» Сміт (чоловік, про якого у своїй книжці «Дні мороку» Ед Пірс пише, що він був «тупим, аби бути безстрашним, і розумним, щоб бути небезпечним»). Ворожнеча родин Мартинів і Толліверів в окрузі Рован, Кентуккі, у середині 1880-х років призвела до трьох збройних сутичок, трьох засідок, двох нападів на будинки й завершилася двогодинною стріляниною за участю сотні озброєних чоловіків. Ворожнеча Бейкерів – Говардів, округ Клей, Кентуккі, розпочалася 1806 року, коли виникли проблеми під час полювання на лося, і завершилася лише в 1930-х роках, коли Говарди в засідці вбили трьох Бейкерів.

То були лише відомі випадки ворожнечі. Правознавець із Кентуккі Гаррі Кодилл якось переглянув судові справи в одному з міст Камберлендського плато та знайшов тисячу згадок про смерть, що тяглися від кінця Громадянської війни, з 1860-х років й аж до початку двадцятого століття, а це був регіон, який ніколи не налічував понад 15 тисяч мешканців і де чимало випадків жорстокості навіть не доходили до суду.

Кодилл пише про суд над убивцею з округу Бресит – відомий під назвою «кривавий Бресит», – що закінчився раптово, коли батько підсудного – «чоловік років п’ятдесяти з великими закрученими вусами та двома масивними пістолями» – підійшов до судді й ухопив його за молоток:

Винуватець перекинув лаву й оголосив: «Суд завершено. Усі вільні. Суду в нас більше не буде». Побагровілий суддя хутко дослухався цього наказу й покинув місто. Коли суд зібрався на наступне засідання, до суду зайшли шістдесят охоронців, проте обвинуваченого вже не було – його застрелили.

Коли одна родина ворогує з іншою, це називається ворожнечею. Коли багато родин воюють одна з одною в схожих невеличких містечках на різних ділянках одного гірського кряжа, то це називається модель для наслідування.

Що ж такого у ворожнечі серед гір Аппалачі? Протягом тривалих років можливі причини ретельно досліджували та пояснювали й дійшли висновку, що цьому регіону дошкуляє особливо небезпечне явище, яке соціологи називають «культура честі».

Культури честі зазвичай зароджуються у верховині та інших малоплідних районах, наприклад на Сицилії чи в Країні Басків в Іспанії. Якщо ви живете в гірській скелястій місцевості, то цілком зрозуміло, що сільське господарство розвивати ви не можете. Можливо, ви вирощуєте кіз чи овець, а культура скотаря неабияк відрізняється від культури хлібороба. Виживання хлібороба залежить від співпраці з іншими членами громади. Проте скотар сам по собі. Хліборобу також не треба перейматися, що його господарство хтось викраде вночі, оскільки урожай так просто з поля не знімеш, хіба лише злодій бажає клопоту зі збиранням усього врожаю самотужки. Одначе скотарю є за що хвилюватися. Він постійно боїться залишитися ні з чим, якщо втратить худобу. Він мусить бути агресивним: дати зрозуміти своїми словами й діями, що він сильний. Він повинен бути готовим пускатися в бійку, щойно почує найменший натяк на сумнів у його репутації. Ось що означає «культура честі». Це світ, де репутація чоловіка перебуває в центрі його засобів до існування та самооцінки.

«Критичним моментом розвитку репутації молодого скотаря є перша сутичка, – пише етнограф Дж. К. Кемпбелл про культуру скотарів у Греції. – Сутички неодмінно відбуваються публічно. Вони можуть виникнути в кав’ярні, на ринку, але найчастіше трапляються на межі пасовиська, де лайка чи камінь від іншого пастуха, спрямовані на заблудлу вівцю, сприймаються як образа й безсумнівно потребують жорсткої відповіді».

То чому в горах Аппалачі все відбувалося саме таким чином? Це пов’язано з місцем, звідки прийшли мешканці регіону. Так звані «віддалені» штати Америки – від східного і західного кордону Пенсильванії до Вірджинії та Західної Вірджинії, Кентуккі й Теннессі, Північної та Південної Кароліни й північного краю Алабами та Джоржії – були заселені переважно іммігрантами – представниками найжорстокіших культур честі у світі. Це «шотландсько-ірландські» переселенці, а саме з низовин Шотландії, північних графств Англії та Ольстера в Північній Ірландії.

Прикордонні землі були віддаленими й не мали закону, за них упродовж століть воювали. Мешканці регіону виросли з насильством. Вони були пастухами, які виживали на скелястих неродючих землях. Вони жили кланами, на грубість і безлад оточення відповідали формуванням міцних родинних зв’язків, поставивши понад усе вірність рідній крові. Іммігрувавши до Північної Америки, вони переїхали в американський інтер’єр – до віддаленого, беззаконного, скелястого та неродючого місця, як-от Гарлан, а це й дало їм нагоду відтворити в Новому Світі культуру честі, яку вони породили в Старому Світі.

«Для перших поселенців віддалені штати Америки були небезпечним місцем, так само як британські прикордонні райони», – пише історик Девід Гекет Фішер у книжці «Насіння Альбіону».

Більша частина південної верховини була «спірними теренами», тобто територією, за яку змагались і де не було встановленого верховенства і правління закону. У цьому анархічному середовищі жителі прикордонної смуги почувались як удома, оскільки це пасувало до їхньої родинної системи, войовничої етики, економіки хліборобів та скотарів, відповідало їхньому ставленню до землі, багатства, їхньому розумінню праці й сили. Прикордонна культура була настільки добре адаптована до цього середовища, що інші етнічні групи копіювали її. Дух північних британських кордонів почав домінувати на цій «темній та кривавій землі» почасти через кількість, але здебільшого через те, що то були засоби виживання в дикому й небезпечному світі[20].

Тріумф культури честі допомагає пояснити, чому модель злочинності на півдні Америки завжди була аж такою очевидною. Тут рівень убивств вищий, аніж на решті території країни. Проте злочини проти власності чи лиходіяння чужинців – як хуліганство – тут трапляються рідше. Соціолог Джон Шелтон Рид пояснює: вбивства, на яких, здається, спеціалізується південь, – це коли хтось убиває когось, кого він (а часто й вона) знає, причому причини знають і вбивця, і жертва. Рид додає: «Статистика показує, що південець, який може уникнути суперечки чи перелюбу, є у безпеці, як і будь-який інший американець». А може, і безпечніше. У віддалених штатах насилля не було економічно зумовленим (надбанням). Воно було особистим. Ти боровся за свою честь.

Багато років тому південний журналіст Годдінґ Картер розповів історію про те, як він якось був присяжним. Рид переказує: «Присяжні саме розглядали справу про дуже нестриманого чоловіка, котрий жив просто поруч із автозаправкою. Упродовж кількох місяців він терпів жарти працівників та різних нероб, що крутилися поблизу, незважаючи на його попередження й знану палку вдачу. Одного ранку він випустив цілу обойму в своїх кривдників, убивши одного, скалічивши іншого та поранивши ще одного… Коли скептичний суддя заходився опитувати присяжних, Картер був єдиним, хто віддав свій голос за „винен“. Інший член присяжних висловився так: „Що він був би за чоловік, якби не повбивав їх усіх!“ Лише в культурі честі нестриманому чоловікові могло спасти на думку, що застрелити когось – це належним чином відреагувати на образу. І лише в культурі честі присяжним могло спасти на думку, що вбивство – нехай і за таких обставин – не є злочином».

Розумію, ми часто обережні із широкими узагальненнями про різні культурні групи, і це не просто так. Цієї форми набувають расові та етнічні стереотипи. Ми бажаємо вірити, що не є в’язнями власних етнічних історій.

Одначе правда полягає в тому, що, якщо ви прагнете зрозуміти, що ж сталося тоді в невеличких містечках Кентуккі в XIX столітті, слід повернутися в минуле – і не тільки на якихось два покоління. Слід повернутися назад на дві, три, а то й чотири сотні років до країни, що лежить по той бік океану, і пильніше придивитися, чим саме заробляли на життя люди з конкретної географічної області. Гіпотеза щодо «культури честі» підказує, що має значення, звідки ви родом, причому важить не лише те, де виросли ви чи ваші батьки, а й прапрапрабабусі та дідусі й так далі. Це химерний і потужний факт. І це лише початок, оскільки за умови глибшого розгляду культурний спадок виявляється ще химернішим та потужнішим, аніж можна собі уявити.

3

На початку 1990-х років два психологи з Університету Мічиґан – Дов Коен та Ричард Нізбетт – вирішили провести експеримент із культурою честі. Вони знали: те, що відбувалося в місцях, подібних до Гарлана, у дев’ятнадцятому столітті, було, найімовірніше, продуктом моделі, закладеної в англійських прикордонних землях століття тому. Проте їх цікавила сучасність. Чи можливо знайти залишки культури честі в сучасному світі? Отож, дослідники вирішили зібрати гурт молодих чоловіків та ображати їх. «Ми сіли й почали думати, чим допекти вісімнадцятирічному-двадцятирічному розуму, – розповідає Коен. – Однак, ми швидко віднайшли слово „кретин“».

Експеримент проходив таким чином. Корпус суспільних наук у Мічиґанському університеті має довгий вузький коридор на цокольному поверсі із шафками для зберігання документів. Молодих чоловіків по черзі запрошували до аудиторії й просили заповнити анкету. Після цього їх просили кинути анкету в кінці коридору та повернутися до аудиторії. Проста й невинна, здавалося б, дія.

Для половини групи так і було. Вони й становили контрольну групу. Іншій половині приготували заковику. Коли вони йшли коридором з анкетою, чоловік – співучасник експерименту, так би мовити, – ішов за ними й висував шухлядку однієї з шафок. І без того вузький прохід ставав іще вужчим. Коли молодий чоловік намагався протиснутися коридором, співучасник позирав на нього роздратовано. Він ляскав шухлядкою, штовхав молодика плечем і низьким, але чутним голосом промовляв сигнальне слово: «Кретин».

Коен та Нізбетт прагнули якнайточніше виміряти, що означало бути названим отак. Вони дивились у вічі об’єктів і визначали, скільки злості бачили. Вони потискали руки молодим чоловікам, щоб зрозуміти, чи став потиск сильнішим, аніж зазвичай. Брали також зразки слини студентів до образи й після неї, щоб зрозуміти, чи зростає рівень тестостерону й кортизону – гормонів, що спричинюють збудження та агресію. Зрештою вони попросили студентів прочитати історію й озвучити свої висновки:

Не минуло і двадцяти хвилин відтоді, як вони приїхали на вечірку, а Джилл потягла Стіва на вулицю. Вона була, очевидно, чимось стурбована.

– Що таке? – запитав Стів.

– Це все Ларрі… Він знає, що ми з тобою заручені, але вже двічі до мене залицявся.

Джилл повернулася до гурту людей, а Стів вирішив поспостерігати за Ларрі. Й ось уже за якихось п’ять хвилин Ларрі був поруч із Джилл, намагаючись її поцілувати.

Якщо вас образили, то чи схильні ви більшою мірою вважати, що Стів буде грубим з Ларрі?

Результати виявилися цілком однозначними. Були чіткі відмінності в тому, як молоді чоловіки реагували на те, що їх назвали кретином. Образа змінила поведінку одних. Інші не відреагували ніяк. Вирішальним чинником того, як саме вони відреагували, був не рівень їхньої емоційної захищеності, не інтелект або м’язи, не відчуття фізичної загрози. Значення мало те – думаю, ви здогадалися, до чого я веду, – звідки вони родом. Молоді люди з північної частини США здебільшого поставилися до інциденту з подивом. Вони посміялися, та й по всьому. Потиск їхніх рук залишився незмінним. Рівень кортизону знизився, наче вони несвідомо намагалися розвіяти власний гнів. Лише кілька з них вважали, що Стів поведеться жорстоко з Ларрі.

А що ж південці? А нічого – вони були люті. Рівень кортизону й тестостерону підскочив. Рукостискання стало міцним. Стів розправився з Ларрі.

«Ми навіть бралися до гри „на слабака“, – розповідає Коен. – Отож, відсилали двох студентів у коридор, і от з’являється співучасник. Таким чином прохід блокується, пройти може тільки хтось один. Хлопець, якого ми залучили, вагою був 250 футів. Він грав у студентський футбол, а тепер працював витуряйлом у барі. Він ішов коридором з дуже серйозним виглядом – так ходять у барі, коли мають цілком конкретний намір – розпочати бійку. Питання полягало ось у чому: якою мірою вони наблизяться до викидайла, перше ніж заберуться з його дороги? Повірте, з дороги забиралися завжди».

На мешканців північних регіонів це не справило жодного враження. Вони забиралися з дороги викидайла за п’ять-шість футів, незалежно від того, були ображені чи ні. Південці ж, навпаки, були цілком чемні за нормальних умов, відступаючи за дев’ять футів. А якщо їх образили? Відступали менш аніж за два фути. Спробуйте лише назвати південця кретином – і йому вже руки сверблять помахати кулаками. Насправді те, що Коен і Нізбетт побачили в довгому вузькому коридорі, було культурою честі в дії: південці відреагували так, як Вікс Говард, коли «Малий Боб» Тернер звинуватив його в нечесній грі.

4

Химерне дослідження, чи не так? Можна зробити висновок, що люди, які живуть в умовах, подібних до умов їхніх предків, чинять подібно до предків. Утім, південці в нашому коридорному дослідженні не жили в умовах, схожих на умови британських предків. До того ж вони не конче мали британських предків, а просто виросли на Півдні. Жоден з них не пастух. Та й жили вони наприкінці двадцятого століття, а не наприкінці дев’ятнадцятого. Вони – студенти Мічиґанського університету, що розташовується в одному з найпівнічніших штатів Америки, а це означає, що вони достатньо космополітичні, щоб подолати сотні миль і вступити до коледжу. Та й це не має значення. Вони досі поводяться так, ніби живуть у Гарлані дев’ятнадцятого століття.

«Середньостатистичний студент із дослідження походить з родини із заробітком понад сто тисяч доларів, і це згідно з курсом 1990 року, – каже Коен. – Південці, яких ми досліджуємо, не з пагорбів Аппалачів. Вони, радше, сини менеджерів вищої ланки з „Кока-Коли“ в Атланті. І тому це велике питання. Чому ми бачимо такий ефект? Чому ми спостерігаємо його сотні років потому? Чому ці міські хлопці з Атланти виказують дух, характерний прикордонним територіям?[21]»

* * *

Культурний спадок – потужна сила. Він має глибоке коріння й живе довго. Він тримається покоління за поколінням фактично неушкодженим, навіть коли економічні, соціальні та демографічні умови, що його спричинили, зникають. Він відіграє аж таку важливу роль у спрямуванні нашої поведінки та ставленні, що без нього ми не уявляємо собі світу[22].

Наразі в цій книжці ми побачили, що успіх постає з повсякчасного накопичення можливостей, а саме: де й коли ви народилися, чим ваші батьки заробляли на життя і те, якими були умови вашого зростання, визначають, наскільки ви є успішні в реальному світі. Ось питання для другої частини книжки. Чи можуть грати таку саму роль традиції та поведінка, успадковані від наших предків? Чи можемо ми дізнатися про те, чому хтось досяг успіху? І як змусити людей стати успішнішими в їхніх справах, якщо серйозно поставитися до культурного спадку? Гадаю, ми зможем відповісти на ці питання.

Розділ сьомий. Етнічна теорія авіакатастроф

Капітане, метеорологічна РЛС дуже нам допомогла

1

Зранку п’ятого серпня 1997 року капітан рейсу 801 «Корейських авіаліній» прокинувся о шостій ранку. Згодом члени його родини розповіли, що він зранку пішов на годину до спортзали, потім повернувся додому й вивчав план польоту того вечірнього рейсу до Гуаму. Він трохи подрімав, попоїв. О третій дня він вирушив до Сеула, досить рано, зазначила його дружина, щоб і далі готуватися в міжнародному аеропорту Кімпо. Він працював пілотом «Корейських авіаліній» уже майже чотири роки, прийшовши з Корейських військово-повітряних сил. Він налітав 89 сотень годин, включно із 32 сотнями на «боїнгах». За кілька місяців доти він одержав нагороду від авіакомпанії за безпечність польоту після того, як успішно впорався з несправністю двигуна «боїнга» на низькій висоті. Чоловік мав сорок два роки, був у чудовій фізичній формі та при здоров’ї, якщо не брати до уваги бронхіту, який діагностували на десять днів раніше.

О сьомій вечора капітан, другий пілот та інженер польоту зустрілися й зібрали належні папери. Вони мали летіти на «Боїнгу-747» – модель, знана серед авіаційного світу як «класика». Повітряне судно було в ідеальному робочому стані й колись правило за літак корейського президента. Рейс 801 вирушив від гейту о десятій тридцять вечора і за двадцять хвилин був у повітрі. Зліт пройшов без проблем. Приблизно о пів на другу ранку літак пробився крізь хмари, і команда побачила вогні віддалік.

– Це Гуам? – запитав інженер.

А тоді після деякої паузи мовив:

– Так, це Гуам.

– Добре, – зрадів капітан.

Другий пілот повідомив авіадиспетчерській службі (АДС), що літак «вільний від Чарлі Браво» (купчасто-дощові хмари), і запросив «радарні вектори на злітну смугу шість ліворуч».

Літак розпочав спускатися до гуамського аеропорту. Вони зроблять візуальну посадку, так сказав капітан. Він залітав в аеропорт Гуаму з Кімпо вже вісім разів, а востаннє це було місяць тому, отож-бо капітан добре знав територію аеропорту й навколишню місцевість. Шасі опущено. Закрилки розправлені на десять градусів. О 01: 41 і 48 секунд капітан наказав: «Увімкнути склоочисники». Інженер польоту увімкнув їх. Падав дощ. Відтак другий пілот запитав: «Ще не видно?» Він шукав злітну смугу, але не бачив її. За мить система попередження про наближення до землі дала сигнал електронним голосом: «П’ятсот [футів]». Літак був на відстані п’яти сотень футів від землі. То як можливо, що вони не бачили злітної смуги? Минуло дві секунди. Інженер польоту здивовано спитав: «Що таке?»

О 01: 42: 19 секунд другий пілот сказав: «Зробімо ще одну спробу», маючи на увазі давайте піднімемося й зробимо велике коло та знову спробуємо сісти.

За секунду інженер сказав: «Не видно». Другий пілот додав: «Не видно, друге коло».

О 01: 42: 22 секунди інженер польоту мовив: «Друге коло».

О 01: 42: 23 секунди капітан повторив: «Друге коло». Проте він запізно підняв літак.

О 01: 42: 26 секунд літак врізався у Німіц-гілл – густо порослу деревами гору за три милі на південний захід від аеропорту. 60 мільйонів доларів та 212 тисяч кілограмів сталі влетіли в кам’янистий ґрунт на швидкості сто миль на годину. Літак розкидало на дві тисячі футів, його уламки відірвали нафтогін і змели на своєму шляху сосни, а потім впали в урвище й зайнялися. Коли команда рятувальників дісталася місця катастрофи, 228 із 254 людей, що були на облавку, загинули.

2

За двадцять років до падіння KAL-801, корейський «Боїнг-707» залетів у російський повітряний простір і був збитий радянським військовим реактивним літаком над Баренцовим морем. То був нещасний випадок, тобто рідкісна катастрофа, що може трапитися з будь-якою авіалінією. Випадок розслідували й аналізували. Урок вивчено; звіти складено.

Два роки по тому «Боїнг-747» «Корейських авіаліній» упав у Сеулі. Два випадки за два роки – поганий знак. Іще за три роки авіалінії втратили ще один «Боїнг-747» поблизу Сахаліну, Росія, та «Боїнг-707», який упав в Андаманське море 1987 року, ще дві аварії в Тріполі й Сеулі 1989 року, а відтак у Чеджу, Південна Корея, 1994 року[23].

Щоб було зрозуміліше, рівень «утрат» авіаліній на кшталт американських United Airlines у період з 1988 до 1998-го становив 0,27 на мільйон вильотів, що означає вони втрачали літак раз на кожні чотири мільйони рейсів. Рівень утрат «Корейських авіаліній» за тотожний період – 4,79 на мільйон вильотів, а отже, більше в сімнадцять разів.

Літаки «Корейських авіаліній» розбивалися так часто, що коли Національна рада безпеки перельотів (НРБП) – американська агенція, відповідальна за розслідування авіакатастроф у межах американської юрисдикції, – складала звіт щодо гуамської авіатрощі, вона була змушена надати вичерпний перелік усіх нових корейських авіакатастроф, що мали місце, щойно розпочалося розслідування: «Боїнг-747» «Корейських авіаліній», що розбився в Кімпо, Сеул, майже за рік після Гуаму; лайнер, який перелетів посадкову смугу в корейському Улсані за вісім тижнів по тому; «Макдонел даґлас-83» «Корейських авіаліній», що врізався в загорожу в аеропорту Поганґ наступного березня; а вже за місяць пасажирський «боїнг» «Корейських авіаліній» розбився в житловому кварталі Шанхая. Якби НРБП зачекали ще кілька місяців, вони могли б уключити до переліку ще один випадок: вантажний літак «Корейських авіаліній» упав відразу після зльоту в лондонському аеропорту Станстед попри те, що застережний сигнал вмикався в кабіні не менше як чотирнадцять разів.

У квітні 1999 року Delta Air Lines та Air France припинили співпрацю з «Корейськими авіалініями». Армія США, контингент якої в Південній Кореї становить тисячі вояків, одразу заборонила особовому складу літати цими авіалініями. Безпека польотів Південної Кореї знизилася за шкалою Федеральної авіаційної служби США, а канадські офіційні особи повідомили управлінців «Корейських авіаліній», що вони розглядають анулювання перельотів та переваг посадки літаків компанії в повітряному просторі Канади.

Серед усіх дискусій назовні просочився зовнішній аудит «Корейських авіаліній». Звіт на сорок сторінок представники компанії швидко оголосили таким, що створений задля сенсації і не є репрезентативним. Проте на той момент репутацію компанії вже було годі врятувати. Аудит ретельно наводив приклади того, як екіпаж палив цигарки на майданчику перед ангаром під час заправляння серед небезпечних речовин, ба навіть коли перебував у повітрі. «Екіпаж читав газети під час польоту, – твердив звіт про проведення аудиту, – а надто газети тримали таким чином, що, коли загорявся застережний світловий сигнал, його не помітили б». Звіт також наголошував на моральному стані екіпажу, численних процедурних порушеннях, а також дійшов тривожного висновку: стандарти тренування для «класичного» «Боїнгу-747» виявилися такими низькими, що «були сумніви, чи змогли б посадити літак другі пілоти, якби капітан став до цього не здатним за нормальних/ненормальних умов».

Уже на момент шанхайської аварії президент Кореї Кім Де Чжун був змушений виступити із заявою: «Справа „Корейських авіаліній“ не є проблемою однієї компанії, це проблема всієї країни, – сказав він. – На карту поставлено надійність нашої країни». Відтак президент Кім Де Чжун почав літати з новим конкурентом «Корейських авіаліній» – Asiana.

Проте сталося диво. «Корейські авіалінії» змінилися докорінно. Сьогодні компанія є надійним членом престижного альянсу «Скайтім». З 1999 року записи безпеки її бездоганні. 2006 року «Корейські авіалінії» отримали нагороду «Фенікс» від Air Transport World на знак визнання разючої зміни. Сьогодні експерти в галузі авіації скажуть вам, що літати «Корейськими авіалініями» так само безпечно, як і будь-якими іншими.

У цьому розділі ми дослідимо аварію: прослухаємо запис «чорної скриньки», вивчимо записи польоту, подивимося на погоду, умови місцевості й аеропорту, порівняємо авіатрощу на Гуамі з іншими схожими випадками, і це все для того, щоб зрозуміти, яким чином компанія змогла перетворитися з найгіршої на одну з найліпших авіакомпаній у світі. Історія ця заплутана та дещо химерна. Проте тут виявляється один дуже цікавий факт, той самий, що зринає в історії про Гарлан та студентів Мічиґанського університету. «Корейські авіалінії» не досягли успіху, допоки не усвідомили важливості свого культурного спадку.

3

У реальному житті авіакатастрофи трапляються рідко достоту так, як показують у кіно. Деталі двигуна не вибухають зі страшним звуком. Стерно не заклинює несподівано одразу після зльоту. Капітан не промовляє: «Святий Боже», коли його притискає до спинки крісла. Звичайний комерційний лайнер – принаймні на даному етапі розвитку – так само надійний, як і тостер. Авіакатастрофи здебільшого є вислідом нагромадження дрібних несправностей та пом’якшувальних обставин[24].

Причиною типової катастрофи, наприклад, є кепська погода, не конче жахлива, проте досить погана, і пілот відчуває більший стрес, аніж зазвичай. У переважній більшості трощ літак запізнюється, а пілот, відповідно, поспішає. У 52 % авіакатастроф на мить аварії пілот проводить без сну 12 годин чи більше, тож він утомлений і не може думати чітко. У 44 % випадків два пілоти ніколи не літали разом, отже, вони почуваються ніяково. Тоді починаються помилки – і це не одна помилка. Типова катастрофа включає сім послідовних людських помилок. Один з пілотів робить дещо, що само по собі не є проблемою. Потім хтось із них помиляється ще, але навіть разом з першою помилкою це не спричиняє трощі. А відтак вони припускаються третьої помилки, тоді ще, ще, ще й ще, і комбінація цих помилок неминуче призводить до катастрофи.

Ба більше, ці сім помилок зрідка являють собою проблеми зі знанням чи професійними навичками пілотів. Це не те, що пілот має обговорювати якийсь важливий технічний момент, але не може. Помилки, які стають причиною катастроф, неминуче є хибами в роботі команди та комунікації. Один пілот знає щось важливе, проте чомусь не каже про це іншому пілотові. Один пілот помиляється, інший не помічає помилки. Небезпечна ситуація повинна бути розв’язана завдяки складній серії кроків, але пілотам не вдається скоординуватися, і вони гублять момент.

«Кабіну екіпажу обладнано таким чином, щоб керування здійснювали двоє людей, отож керування здійснюється найліпше, коли один перевіряє іншого й обоє беруть участь, – пояснює Ерл Вінер, котрий багато років працював інженером з безпеки на „боїнгу“. – Літак не пробачить, якщо ви чините якось не так. Уже давно стало зрозуміло, що безпека керування літаком підвищується, коли обидва пілоти працюють злагоджено, а не один керує, а другий просто сидить у кабіні на той випадок, якщо перший пілот не зможе виконувати свої обов’язки».

Пригадаймо, до прикладу, відому аварію (в авіаційних колах, принаймні) колумбійського авіалайнера компанії «Авіанка», рейс 052 у січні 1990 року. Випадок з «Авіанкою» настільки досконало ілюструє «сучасну» авіатрощу, що його вивчають в авіаційних школах. Те, що сталося із цим рейсом, схоже на випадок на Гуамі сім років потому, а отже прийшов час розпочати наше дослідження над загадкою авіакатастрофи літака «Корейських авіаліній».

Капітаном літака рейсу 052 був Лауреано Кавідес. Його другим пілотом – Маурисіо Клотц. Вони були на шляху від Меделліна, Колумбія, до аеропорту Кеннеді в Нью-Йорку. Погода виявилася несприятливою, дув північно-східний вітер зі східного узбережжя, несучи за собою густий туман та потужні вітри. Двісті три рейси відкладено до аеропорту Нью-Арка. Двісті рейсів відкладено до аеропорту Ла Ґардіа, 161 – до Філадельфії, 53 – у Бостон Лоґан аеропорт і 99 – ув аеропорт Кеннеді. Через погодні умови «Авіанку» тричі затримував Контроль повітряного пересування. Літак кружляв над Норфолком, Вірджинія, протягом 19 хвилин, над Атлантик-ситі протягом 29 хвилин, а також сорок миль на схід від аеропорту Кеннеді ще 29 хвилин.

Після години й чверті затримки лайнер дістав дозвіл приземлятися. Коли літак був на фінальній стадії приземлення, пілоти несподівано стикнулися з потужним градієнтом швидкості вітру. Ось зустрічний вітер дме їм у ніс, змушуючи увімкнути двигуни, а вже наступної – вітер стихав і вони рухалися надто швидко, намагаючись потрапити на злітно-посадкову смугу. Зазвичай у такій ситуації літаком мав керувати автопілот, який реагував би на зміну напрямів вітру одразу й належним чином. Проте автопілот на літаку був несправний, отож його вимкнули. В останню мить пілот набрав висоту та виконав «коло». Літак здійснив широке коло навколо Лонґ-Айленду й знову повернувся до аеропорту Кеннеді. Раптом відмовив один із двигунів. За кілька секунд відмовив і другий. «Де ж ця злітно-посадкова смуга?» – вигукнув пілот, без надії сподіваючись, що він є досить близько до аеропорту Кеннеді та зможе якось дотягти зламаний літак і безпечно приземлитися. Утім, до аеропорту було шістнадцять миль.

Літак врізався у маєток батька чемпіона з тенісу Джона Макенро у фешенебельному Ойстер-Беї. 73 зі 158 пасажирів померли. Щоб з’ясувати причину аварії, знадобився менше ніж один день: «закінчилося пальне». Із самим літаком усе було гаразд. З аеропортом теж усе було гаразд. Пілоти не перебували під дією алкоголю чи наркотиків. У літака просто вичерпалося пальне.

4

«Це класичний випадок», – каже Сурен Ратватт, ветеран польотів Emirates Airlines, який уже протягом багатьох років досліджує «людський чинник», аналізуючи, у який спосіб люди взаємодіють зі складними системами на кшталт атомних станцій та літаків. Ратватт походить зі Шрі-Ланки; він активний чоловік років сорока, який літав на комерційних реактивних літаках усе своє свідоме життя. Ми сиділи в холі готелю «Шератон» на Мангеттені. Він щойно посадив авіалайнер в аеропорту Кеннеді після тривалого перельоту з Дубаї. Ратватт добре ознайомлений зі справою авіакомпанії «Авіанка». Він почав називати типові передумови авіакатастрофи. Північно-східний вітер. Відкладений рейс. Технічні проблеми з автопілотом. Три довгі затримки означали не лише вісімдесят хвилин зайвого польоту, а вісімдесят хвилин польоту на невеликій висоті, де літак спалює значно більше пального, ніж у розрідженому повітрі високо над хмарами.

«Вони летіли на „Боїнгу-707“, а це досить старий літак, і на ньому складно літати, – каже Ратватт. – Це літак старшого покоління, керування потребує багато зусиль. Управління польотом не здійснюється гідравлікою. З металевими поверхнями літака управління польотом поєднане низкою шківів і тяг. Слід бути сильним фізично, щоб керувати тим літаком. Ви його тягнете в небі. Це наче веслувати. Своїм літаком я керую завдяки пучкам пальців. Я використовую ручку керування. Мої інструменти величезні, а їхні були розміром із чашку до кави. Ще й автопілот вимкнено. Тож капітан мусив дивитися за цими дев’ятьма інструментами, кожен завбільшки із чашку, правою рукою контролювати швидкість, а лівою керувати літаком. Його зусилля й так були на максимумі. Він не мав змоги робити щось іще. Ось що відбувається, коли ти втомлений. Можливість прийняти рішення знижується. Ти починаєш пропускати щось таке, що іншого дня помітив би».

У записі «чорної скриньки», котру дістали з місця трощі, капітан Кавідес протягом останньої години польоту настійно просить перекласти йому вказівки іспанською так, наче він більше не має снаги послуговуватися своєю англійською. Дев’ять разів він благає повторити. «Повторіть голосніше, – сказав він майже насамкінець. – Я їх не чую». Коли літак кружляв сорок хвилин на південному сході від аеропорту Кеннеді – тимчасом, як усі в кабіні знали, що в них добігає кінця пальне, – пілот міг легко просити дозволу сісти у Філадельфії, до якої було тільки 65 миль. Проте він цього не зробив: його наче заклинило на Нью-Йорку. На скасованому приземленні система попередження про наближення до землі літака вимикалася не менше ніж 15 разів, повідомляючи пілота, що він веде літак надто низько. Він здавався розгубленим. Коли він відмінив приземлення, то мусив був повернутися одразу назад, але цього не зробив. Капітан був виснажений.

Протягом цього часу кабіну наповнювала важка мовчанка. Поруч із Кавідесом сидів його другий пілот Маурисіо Клотц, але бортовий реєстратор не фіксував жодного звуку, окрім шурхотіння й шуму двигуна. Насправді саме Клотц мав відповідати за комунікацію з АДС, це означає, що його роль того вечора була дуже важливою. Однак поводився він пасивно. Уже аж на третьому колі до аеропорту Кеннеді Клотц повідомив АДС: він сумнівається, що літак має достатньо палива, щоб долетіти до іншого аеропорту. Наступне, що екіпаж почув від АДС, було: «Тримайтеся!» – а далі: «Дозволено посадку в аеропорту Кеннеді». Ті, хто проводив розслідування, згодом припустили, що пілоти «Авіанки», мабуть, вирішили, що АДС перекинули їх на початок черги, перед десятками літаків, що так само кружляли над аеропортом Кеннеді. Насправді цього не було. Їх просто додали до черги очікування в кінці. То було страшне непорозуміння, від якого одразу почала залежати доля літака. Та чи порушили пілоти питання знову, очікуючи пояснень? Ні. Так само як і не поставили питання про пальне впродовж наступних 38 хвилин.

5

Для Ратватта мовчанка в кабіні не мала сенсу. І, намагаючись пояснити чому, він береться розповідати про те, що трапилося з ним цього ранку по дорозі з Дубаї. «Ззаду сиділа одна пані, – каже Ратватт. – Ми вважаємо, що у неї стався напад. Судоми. Блювання. Словом, їй було геть зле. То була пані з Індії, чия донька живе у США. Чоловік її не знав і слова англійською, навіть гінді, лише пенджабську. З ним ніхто не міг розмовляти. Він виглядав так, наче оце щойно вийшов із села в Пенджабі. Грошей у них також не було. Ми летіли якраз над Москвою, коли це сталося, але я знав, що до Москви нам не можна. Не знаю, що сталося б із цими людьми, якби ми полетіли. Тож я сказав другому пілотові: „Керуй літаком. Летимо до Гельсінкі“.»

Ратватт одразу стикнувся з проблемою – вони були менше ніж на півдорозі дуже тривалого польоту, а це означало, що пального мали більше, ніж зазвичай, коли вони йдуть на посадку. «У нас було на 60 тонн більше пального, ніж дозволено під час посадки, – каже Ратватт. – Відтак я мусив зробити вибір. Я міг скинути пальне. Та країни не люблять, коли скидають пальне, і мене відіслали б летіти кудись над Балтійське море, що забрало би хвилин сорок. Пані наша, мабуть, до того часу вже померла б. Тому я вирішив приземлятися. Я зробив свій вибір».

Це означало «тверду посадку». Використати автоматичну систему приземлення вони не мали змоги, оскільки вона не була налаштована справлятися з літаком з такою вагою.

«На тому етапі я взяв контроль у свої руки, – розповідає Сурен. – Я мусив забезпечити м’яке приземлення, інакше був ризик пошкоджень. Почався б хаос. Були ще й інші проблеми в польоті з такою великою вагою. Якщо ви опиняєтеся на злітній смузі й мусите повертатися назад, то вам просто може не вистачити сили злетіти вгору.

Завдання було складне. Та й ризику чимало. Усе слід було зробити як належить. Політ був тривалим, і були ще два інші пілоти. Тому я підняв їх, і вони брали участь у всьому. Сукупно нас було четверо, і це дуже сприяло координації. Раніше я ніколи не бував у Гельсінкі. Не знав, який аеропорт, наскільки довгі злітно-посадкові смуги. Я мусив знайти підхід, дізнатися, чи можемо там сісти, довідатися про всі необхідні параметри й сказати компанії, що саме ми робимо. У якийсь момент я розмовляв із трьома різними людьми – в Дубаї, у „Медлінк“, службі в Аризоні, з якої потелефонував лікар. А ще я підтримував контакт із двома лікарями, що доглядали жінку, котрій було зле. Усе це тривало сорок хвилин».

«Нам дуже пощастило, що в Гельсінкі погода була чудовою, – пояснює Ратватт. – Якби я намагався наблизитися за поганої погоди, та ще й з таким важким літаком і в незнайомому аеропорту, справи були б зовсім кепські. Це ж Фінляндія, країна першого світу, тому вони до всього готові, дуже гнучкі. Я сказав їм: у мене майже повний бак. Спробую приземлитися на вітрі. У такій ситуації хочеться пригальмувати. Вони відповіли: „Гаразд“. Нас посадили у протилежному напрямку до того, що зазвичай використовують. Ми прибули понад містом, а вони цього, як правило, уникають, щоб не створювати шуму».

Лише замисліться, що вимагалося від Ратватта. Він мусив бути добрим пілотом. Це навіть не обговорюється: він мав володіти навичками, щоб посадити повний літак. Утім, майже все, що зробив Ратватт, аби успішно посадити літак у тій ситуації, було поза межами визначення просто умінь пілота.

Він мусив зважити ризик пошкоджень літака проти загрози життю жінки, а тоді, зробивши вибір, зважити наслідки посадки у Гельсінкі й Москві для хворої пасажирки. Він мав негайно вивчити параметри аеропорту, у якому ніколи раніше не був, а саме: чи зможе аеропорт прийняти один з найбільших літаків у світі, на шістдесят тонн тяжчий від його нормальної ваги, нормальної для посадки? То більше, що Ратватт мусив розмовляти з пасажирами, лікарями, другим пілотом, другим екіпажем, яких він розбудив, начальством у Дубаї та АДС у Гельсінкі. Можна упевнено сказати, що протягом тих сорока хвилин, що минуло між початком нападу в пасажирки й приземленням у Гельсінкі, тиша в кабіні панувала заледве кілька секунд. Від Ратватта вимагалася комунікація, і комунікація ця передбачала не просто віддавати накази, а й підбадьорювати та дещо хитрувати, заспокоювати й домовлятися, ділитися інформацією, причому якнайзрозуміліше та щонайчіткіше.

6

Ось до порівняння розшифровка запису з «Авіанка» 052, коли літакові скасували приземлення. Проблема в тому, що вирує негода. Туман настільки густий, що Клотц і Кавідес не можуть визначити, де перебувають. Зверніть особливу увагу не на наповнення їхньої бесіди, а на форму. А надто завважте тривалість пауз між висловлюваннями й тон фраз Клотца.

Кавідес: Смуга, де ж вона є? Я не бачу. Я її не бачу.

Вони випускають шасі. Капітан просить Клотца запитати про інший варіант руху. Минає 10 секунд.

Кавідес [імовірно, до самого себе]: У нас немає пального…

Минає 17 секунд перед тим, як пілоти дають один одному технічні вказівки.

Кавідес: Не знаю, що сталося зі злітно-посадковою смугою. Я її не бачив.

Клотц: Я її не бачив.

Диспетчер наказує їм зробити лівий поворот.

Кавідес: Скажи їм, що в нас надзвичайна ситуація.

Клотц [диспетчеру]: Курс 180, і ми спробуємо ще раз, е-е-е… у нас закінчується пальне.

Уявіть цю сцену в кабіні. Літак у небезпеці: добігає кінця пальне. Сісти вони не змогли. Вони не знають, скільки часу ще літак зможе летіти. Капітан у відчаї: «Скажи їм, що в нас надзвичайна ситуація». А що повідомляє Клотц? Курс 180, і ми спробуємо ще раз, е-е-е… у нас закінчується пальне.

Почнімо з того, що в термінології Контролю безпеки польотів немає фрази «закінчується пальне». У всіх літаків, що наближаються до місця призначення, за визначенням «закінчується пальне». Що волів сповістити Клотц: що рейс 052 не мав досить пального, щоб долетіти до іншого аеропорту? Що вони почали хвилюватися через рівень пального, наявного в баках? А тепер зверніть увагу на саму структуру важливого речення. Клотц починає зі звичайного розбору інструкцій і не виказує занепокоєння щодо браку пального, аж поки не доходить до другої половини речення. Це все одно, що сказати у ресторані: «Так, мені, будь ласка, ще кави, і в мене кістка в горлі застрягла». Чи сприйме офіціант таке всерйоз? Диспетчер згодом засвідчив, що сприйняв фразу про пальне як «супровідний коментар». У штормові ночі контролери весь час чують від пілотів, що в тих закінчується пальне.

Навіть оте «е-е-е», що його Клотц вставляє між двома частинами речення, наче применшує значення сказаного. Другий пілот говорив, за словами іншого контролера, «дуже незворушно… у його голосі не було й натяку на надзвичайність ситуації».

7

Щоб описати те, чим послуговувався Клотц, лінгвісти вживають термін «пом’якшення», що означає спробу змінити чи прикрасити значення висловленого. Ми пом’якшуємо, коли ввічливі, коли відчуваємо сором чи подив або коли виказуємо повагу до того, хто має владу. Якщо ви хочете, щоб начальник зробив вам послугу, то не скажете: «Мені це потрібно на понеділок». Ви пом’якшуєте свої слова. Ви радше скажете: «Якщо це великий клопіт, не турбуйтеся. Але якщо ви на вихідних зможете це проглянути, то буде чудово». У такій ситуації пом’якшення є цілком прийнятне й виправдане. Однак в інших умовах – кабіна літака в штормову ніч – воно може стати проблемою.

Лінгвісти Уте Фішер і Джудіт Орасану якось дали групі капітанів та перших пілотів такий гіпотетичний сценарій та запитали, що б вони на це відповіли:

На метеорологічній РЛС ви помічаєте на відстані 25 миль ділянку великих опадів. [Пілот] рухається нинішнім курсом на швидкості 0,73 Маха, попри навіть те, що на вашій ділянці попередили про шторм і ви спостерігаєте помірну турбулентність. Ви прагнете уникнути входження літака в цю зону.

Запитання: що ви скажете пілоту?

На думку Фішера й Орасану є принаймні шість способів спробувати переконати пілота змінити курс та уникнути негоди, причому кожен спосіб має різну міру пом’якшення.

1. Наказ: «Повернути на 30 градусів праворуч». Це найбільш прямий та чіткий спосіб висловити свою думку з усіх можливих. Рівень пом’якшення – нуль.

2. Твердження про обов’язок екіпажу: «Гадаю, ми зараз мусимо ухилитися». Зверніть увагу на вживання «ми» й те, що прохання не таке конкретне. Звучить м’якше.

3. Пропозиція: «Обійдімо негоду». У цій фразі чітко звучить «ми тут разом».

4. Запитання: «У якому напрямі ви хотіли б відхилитися від курсу?» Це звучить навіть м’якше за пропозицію, оскільки мовець припускає, що він не є відповідальним.

5. Преференції: «Мені здається, що розумно було б повернути праворуч або ліворуч».

6. Натяк: «Той поворот на 25 миль виглядає зловісно». Це твердження найбільш пом’якшене з усіх.

Фішер та Орасану дізналися, що переважна більшість капітанів видали б наказ у цій ситуації. «Повернути на 30 градусів праворуч». Вони розмовляли з підлеглим. Вони не боялися здатися грубими. З іншого боку, другі пілоти розмовляють з начальником, тому вони, у переважній більшості, обирають найбільш пом’якшену альтернативу. Вони натякали.

Складно читати дослідження Фішера та Орасану й не бути подивованим, оскільки натяк з-поміж усіх видів прохань декодувати найскладніше, а відмовити найлегше. 1982 року в авіакатастрофі Air Florida за Вашинґтоном другий пілот тричі намагався сказати капітанові, що на крилах літака небезпечно велика кількість криги. А втім, гляньте, як він це робить. Тут самі лише натяки:

Другий пілот: Дивіться, як крига поналипала на… його, он там, он ззаду, бачите?

Потім:

Другий пілот: Бачите ті крижинки он там, що то воно?

І ще:

Другий пілот: Господи, це програна битва намагатися зняти лід із крил, [вона] дає лише хибне відчуття безпеки, більше нічого!

Зрештою, коли вони дістануть дозвіл злітати, другий пілот підвищує натяк на два пункти до пропозиції:

Другий пілот: Давайте знову перевіримо крила, якщо ми вже тут усе перевіряємо.

Капітан: Здається, так і зробимо за хвилину.

Останнє, що другий пілот каже капітану перед тим, як вони впали в річку Потомак, не натяк, не пропозиція і навіть не наказ. Це просто констатація факту – і цього разу капітан погоджується.

Другий пілот: Ларрі, ми падаємо… Ларрі!

Капітан: Я знаю.

Пом’якшення пояснює одну з найбільших аномалій авіатрощ. На комерційних авіалініях капітани й пілоти ділять обов’язки нарівно. Проте історично склалося так, що літак найімовірніше розіб’ється, коли капітан сидить у «кріслі управління». Спочатку це може видатись безглуздим, оскільки капітан майже завжди є пілотом з найбільшим досвідом. Проте згадайте про катастрофу Air Florida. Якби другий пілот був капітаном, то чи став би він натякати тричі? Ні, він віддав би наказ, і літак не розбився б. Набагато безпечніше, коли польотом керує менш досвідчений пілот, тоді другий пілот не боїться висловити свою думку.

Боротьба з пом’якшенням стала однією з основних у комерційній авіації протягом останніх п’ятнадцяти років. Кожна велика авіакомпанія зараз має тренування з «управління ресурсами», що покликане навчати молодших членів екіпажу здійснювати комунікацію чітко й упевнено. До прикладу, чимало авіаліній навчають других пілотів стандартизованої процедури ставити під сумнів дії капітана, якщо на їхню думку щось пішло негаразд. («Капітане, мене непокоїть…» Потім: «Капітане, мені не подобається…» І, якщо капітан не відповідає: «Капітане, мені здається, що ситуація стає небезпечною…» Якщо й це не спрацьовує, другий пілот мусить узяти на себе керування літаком.) Експерти в галузі авіації скажуть вам, що це – успіх у боротьбі з пом’якшенням, як і те все, що відповідає за надзвичайне зменшення кількості авіатрощ ув останні роки.

«Якщо дуже просто, ми наполягаємо, – розповідає Ратватт, – на тому, щоб другий пілот і капітан називали одне одного на ім’я. Ми вважаємо, це допомагає. Набагато важче сказати: „Капітане, ви чините неправильно“, ніж звернутися на ймення». Для Ратватта пом’якшення є серйозною проблемою. Не можна було вивчати випадок «Авіанки» й не почуватися так. Він додає: «Особисто я намагаюся не ставити себе вище від інших. Я кажу своїм пілотам: „Я нечасто літаю – лише три або чотири рази на місяць. Ви ж робите це набагато частіше. Коли я роблю якусь дурницю, то це тому, що не літаю часто. Скажіть мені про це. Допоможіть“. Сподіваюся, це допомагає їм висловлювати свою думку».

8

Повернімося до кабіни рейсу «Авіанки» 052. Зараз літак прямує від аеропорту Кеннеді після відміни першої спроби приземлитися.

Клотц щойно розмовляв з АДС, спробував дізнатися, коли їм можна знову спробувати приземлитися. Кавідес повертається до нього.

Кавідес: Що вони сказали?

Клотц: Я йому сказав, що ми збираємося спробувати знову, бо зараз поки не можемо…

Чотири секунди мовчанки.

Кавідес: Скажи, що в нас надзвичайна ситуація.

Минає ще чотири секунди. Капітан пробує знову.

Кавідес: Ти йому сказав?

Клотц: Так, сер. Сказав йому.

Клотц починає розмовляти з АДС – повідомляє рутинні деталі.

1-5-0 тримаємо дві тисячі

Капітан на межі паніки.

Кавідес: Скажи, що ми не маємо пального.

Клотц повертається до розмови з АДС.

Тримаємо висоту три тисячі, е-е-е… у нас закінчується пальне, сер.

І знову: він не вживає чарівного словосполучення «надзвичайна ситуація», а саме на нього натреновані диспетчери. Просто «закінчується пальне, сер», а перед ним пом’якшення «е-е-е». Якщо ви рахуєте помилки, то екіпаж «Авіанки» їх припустився чимало.

Кавідес: Ти вже повідомив, що в нас немає пального?

Клотц: Так, сер. Я їм уже це сказав.

Кавідес: Добре.

Якби цей діалог не був прелюдією до трагедії, то оці запитання-відповіді скидалися б на звичне шоу в стилі Еббота й Костелло.

Минає трохи більше ніж хвилина.

АДС: «Авіанка» нуль-пять-два, е-е-е… я відведу вас на 15 миль на північний схід, а тоді поверну назад до наближення. Так піде з паливом?

Клотц: Гадаю, так. Дуже дякую.

Гадаю, так. Дуже дякую. Вони ж зараз розіб’ються! Один зі стюардів заходить до кабіни, щоб дізнатися, наскільки серйозною є ситуація. Інженер польоту вказує на порожній вказівник пального і проводить рукою по горлу[25]. Проте він нічого не пояснює. Мовчать і всі інші протягом наступних п’яти хвилин. Розмовляють по радіо, буденні розмови, а потім інженер польоту вигукує: «Горить двигун номер чотири!»

Кавідес просить: «Покажіть злітно-посадкову смугу».

Але ж до неї 16 миль.

Минають ще 36 секунд мовчанки. Диспетчер зв’язується знову.

АДС: у вас досить палива, щоб дістатися аеропорту?

Запис завершується.

9

«Стосовно тієї катастрофи слід зрозуміти, – розповідає Ратватт, – що диспетчери Нью-Йорка відомі через свою грубість, агресивність і цькування. А ще вони хороші спеціалісти. Вони справляються з феноменальною кількістю рейсів у надзвичайно складних умовах. Є одна відома історія про пілота, який заблукав в аеропорту імені Джона Кеннеді. Ви не уявляєте, наскільки легко збитися зі шляху в цьому аеропорту, коли ви на землі. Там така веремія. Словом, одна жінка-диспетчер розгнівалась на нього й каже: „Зупиніться. Нічого не робіть. Навіть не говоріть нічого, поки я сама не звернуся“. Й вона просто залишила його. Зрештою, пілот узяв мікрофон і питає: „Мадам, ми були одружені в минулому житті?“

Вони просто нестерпні. Ситуацію вони бачать приблизно отак: „Я все контролюю. Стули писка й роби, що кажу“. Можуть навіть нагримати. Якщо вам не подобається те, що вони роблять, мусите нагримати у відповідь. А тоді вони скажуть: „Гаразд“. Якщо ви так не вчините, то вони не слухатимуться. Пам’ятаю рейс British Airways, що летів до Нью-Йорка. Диспетчери не давали їм сісти. Британський пілот сказав: „Слухайте, вам треба до Гітроу, повчитись, як контролювати літаки“. Усе в такому дусі. Якщо ви не звикли до такої манери спілкування, то нью-йоркська АДС може вас залякати. А хлопці з „Авіанки“ злякалися».

Годі собі уявити, що Ратватт не пояснив усе АДС. І не тому, що він надокучливий, зухвалий чи має надмірно велике его, а тому, що світ він бачить інакше. Коли йому знадобилася допомога в кабіні, він розбудив другий екіпаж. Тільки-но завважив, що летіти до Москви – неправильно, одразу попрямував до Гельсінкі. Якби там йому пропонували посадити літак за вітром, він умовив би їх посадити проти вітру. Того ранку, залишаючи Гельсінкі, він поставив літак на хибну смугу, й другий пілот одразу вказав йому на помилку. Згадуючи це, Ратватт сміється. «Маса – швейцарець. Він залюбки виправляв мене. Усю дорогу мені вказував».

Ратватт оповідає далі: «Усе, що хлопці мусили зробити, це сказати диспетчеру: „Нам не вистачить пального, щоб зробити те, що ви пропонуєте“. Треба було лише пояснити: „Ми цього зробити не можемо. Нам потрібно сісти протягом десяти хвилин“. Але вони не спромоглися донести це до диспетчера».

Цілком очевидно, що Ратватт говорив обережно, оскільки він робив культурне узагальнення, від якого нам часто буває ніяково. Однак те, що трапилося з «Авіанкою», було настільки дивним – здається, незрозумілим, – що потребує додаткових пояснень і не стосується некомпетентності Клотца чи втоми капітана. У тій кабіні літака відбувалося щось глибше, тож-бо конструктивніше. А що, як трагедію спричинив той факт, що пілотом був колумбієць? «Слухайте, американець зовсім по-іншому б розмовляв. Ось у чому річ, – підсумовує Ратватт. – Він сказав би отак: „Друзяко, мені треба сісти“».

10

У 1960—1970-х роках нідерландський психолог Ґерт Гофстеде працював на європейський офіс «АйБіЕм» у відділі набору персоналу. Робота його полягала в тому, щоб подорожувати світом і опитувати працівників, як вони розв’язували проблеми, як працювали разом і як ставляться до влади. Анкети були довгими та докладними, отож дуже скоро Гофстеде сформував розлогу базу даних для аналізу того, чим культури відрізняються одна від одної. Сьогодні «виміри Гофстеде» належать до найпоширеніших парадигм крос-культурної психології.

Гофстеде стверджував, наприклад, що культури можна розрізняти відповідно до того, наскільки вони передбачають, що особа сама доглядатиме себе. Той вимір він називав «шкалою індивідуалізму-колективізму». Країною, що стоїть на найвищому щаблі шкали індивідуалізму, є США. Воно й не дивно, зважаючи на те, що США – єдина в світі індустріальна країна, яка не забезпечує своїх громадян універсальним страхуванням здоров’я. На протилежному кінці шкали перебуває Гватемала.

Наступним виміром Гофстеде є «уникнення невизначеності». Наскільки добре культура годна впоратися з неоднозначністю? Ось перша п’ятірка країн «уникнення невизначеності» в базі даних Гофстеде, а саме країни, які найдужче покладаються на правила й плани та найбільш імовірно дотримуватимуться процедури, незалежно від обставин.

1. Греція

2. Португалія

3. Гватемала

4. Уругвай

5. Бельгія

А ось п’ятірка країн, які найкраще здатні терпіти неоднозначність:

1. Гонконг

2. Швеція

3. Данія

4. Ямайка

5. Сингапур

Важливо вказати, що сам Гофстеде не уточнював, що було правильним місцем на тій чи тій шкалі. Не стверджував він також, що розміщення культури в одному з його вимірів було стовідсотковим залізним індикатором того, як поводиться хтось із певної країни: не можна, наприклад, комусь із Гватемали бути цілковитим індивідуалістом.

Натомість він каже щось дуже подібне до того, що говорили Коен і Нізбетт, провівши дослідження в коридорі Мічиґанського університету. Кожен з нас має свою власну неповторну особистість. Однак на неї накладаються тенденції, припущення та рефлексії, що їх нам передає історія громади, у якій ми зростаємо, і ці відмінності дуже специфічні.

Від Данії до Бельгії летіти близько години. Данці дуже схожі на бельгійців, і якщо вас висадити на вулиці Копенгагена, то ви не знайдете багато розбіжностей зі звичною вулицею у Брюсселі. Проте коли мова заходить про уникнення невизначеності, дві нації виявляються протилежними. Насправді, данці, коли йдеться про терпіння неоднозначностей, мають більше спільного з мешканцями Ямайки, ніж з іншими європейцями. Данія та Бельгія можуть поділяти певні широкі ліберально-демократичні традиції, проте мають неоднакову історію, інакші політичні устрої та релігійні традиції, різні мови, національні кухні, архітектуру й літературу, що закорінені в сотнях і сотнях років. І сума всіх цих відмінностей полягає в тому, що за певних ситуацій, які потребують вправлятися з ризиком та непевністю, данці реагують абсолютно відмітно від бельгійців.

З усіх вимірів Гофстеде найцікавішим є той, що він назвав «індексом дистанції влади» (ІДВ). Дистанція влади стосується ставлення до ієрархії, а надто, наскільки певна культура цінує та поважає владу. Щоб виміряти це, Гофстеде ставив питання на кшталт: «Як часто, за вашим власним досвідом, виникає така проблема: працівники бояться висловити незгоду зі своїм керівництвом? До якої міри „менш впливові члени організації приймають та очікують, що влада розподіляється нерівномірно“? Наскільки поважають і бояться старших людей? Чи мають особливі привілеї ті, хто наділений владою?»

У країнах з низьким індексом дистанції влади, як пише Гофстеде у «Вплив культури»:

«Влада – це щось, чого майже соромляться ті, хто її має, і вони зумисне намагаються применшити її. Якось чув, як шведський (низький ІДВ) університетський посадовець твердив: воліючи скористатися владою, він намагався не виглядати владним. Лідери можуть посилювати свій неформальний статус, відмовляючись від формальних символів. У (низький ІДВ) Австрії прем’єр-міністр Бруно Крейскі був відомим тим, що подекуди на роботу їхав трамваєм. 1974 року я особисто бачив нідерландського прем’єра (низький ІДВ) Йопа ден Ойла у відпустці в Португалії у власному будинку на колесах. Така поведінка лідерів малоймовірна у Франції чи Бельгії (високий ІДВ)[26]».

Можете уявити, який ефект відкриття Гофстеде справили на людей ув авіаційній галузі. У чому ж насправді полягала їхня велика битва з пом’якшеним мовленням та командною роботою? Насправді то була спроба зменшити дистанцію влади в кабіні пілота. Питання Гофстеде про дистанцію влади: «Як часто, за вашим власним досвідом, виникає така проблема – працівники бояться висловити незгоду зі своїм керівництвом?» – якраз і було запитанням, що його експерти в царині авіації ставили другим пілотам, коли ті працювали з капітанами. Робота Гофстеде запропонувала дещо, що не спадало на думку нікому в авіаційному світі: готовність других пілотів обстоювати свою думку неабияк залежала від міри культурної дистанції влади.

Саме це мав на увазі Ратватт, коли зазначив, що американець не злякався б диспетчера в аеропорту Кеннеді. Американська культура – приклад класичної культури з низькою дистанцією влади. Коли пахне смаленим, американці звертаються до своєї американськості, і в такому випадку це означає, що оператора вважають за абсолютно рівного. А яка ж країна стоїть на протилежному краї шкали дистанції влади? Колумбія.

Після катастрофи «Авіанки» психолог Роберт Гельмрайх, який зробив більше ніж хто-небудь інший, розважаючи про роль культури в поясненні поведінки пілотів, написав блискучий аналіз трощі, у якому стверджував, що годі зрозуміти дії Клотца, не взявши до уваги його національність, адже його незручність того дня була зумовлена виключно глибокою та незмінною повагою до влади. Гельмрайх написав:

Високий індекс дистанції влади колумбійців міг створити ефект фрустрації в другого пілота, оскільки капітан не зміг показати чітке (якщо не автократичне) ухвалене рішення, на яке очікують у культурах з високим індексом дистанції влади. Третій та другий пілоти, ймовірно, чекали, що капітан прийме рішення, тому не хотіли викладати альтернативи.

Клотц вважає себе підлеглим. Розв’язання кризи – не його клопіт. Це мусить робити капітан, проте він виснажений, мовчить. А тут іще й ці домінантні оператори в аеропорту Кеннеді, які самі скеровують літаки. Клотц намагається сказати їм, що він у біді. Утім, він послуговується своєю культурною мовою, позаяк говорить як підлеглий з керівником. Диспетчери не колумбійці. Вони з Нью-Йорка, мають низький індекс дистанції влади. Вони не бачать ієрархічної прірви між собою та пілотом у небі, а тому для них пом’якшена мова пілота не означає, що мовець виказує належну шану до начальника. Для них це означає одне-єдине: пілот не має проблем.

У записі розмови між диспетчером і Клотцом є момент, коли культурне непорозуміння стає настільки очевидним, що читати складно. Це останні репліки між ними, буквально за хвилини до катастрофи. У відповідь на запитання оператора про ситуацію з пальним Клотц каже: «Гадаю, так. Дуже дякую». Тоді капітан Кавідес обертається до Клотца.

Кавідес: Що він сказав?

Клотц: Він розлючений.

Розлючений! Почуття Клотца ображено! Його літак за мить від катастрофи. Проте він не може здолати силу власної культури, у якій підлеглі мусять поважати керівників. У його розумінні він намагався, проте не зміг повідомити про своє становище, а тоді зробив єдиний висновок, що він, мабуть, розгнівав свого начальника в диспетчерському пункті.

Після трощі в аеропорту Кеннеді керівництво авіакомпанії «Авіанка Ейрлайнс» провело аналіз причин трагедії. Протягом нетривалого часу «Авіанка» втратила чотири літаки: до Барранкільї, Кукути, Мадрида й Нью-Йорка. Усі чотири нещасні випадки, за висновком звіту авіаліній, «сталися з літаками в ідеальному технічному стані, екіпажем без фізичних обмежень і значними середніми чи вищими льотними уміннями, та все ж трагедія сталася». (Письмівка моя. – Авт.)

У Мадридській трагедії цієї авіакомпанії, ідеться далі у звіті, другий пілот намагався попередити капітана, що ситуація небезпечна:

Другий пілот мав рацію. Але вони загинули через те, що… коли другий пілот ставив питання, його здогадні поради були дуже непевні. У відповідь капітан повністю знехтував їх. Можливо, другий пілот не хотів здатися неслухняним, ставлячи під сумнів судження капітана, або він не хотів клеїти дурня, бо знав, що капітан має великий досвід польотів у цьому районі. Другому пілоту належало б відстоювати власну думку жорсткіше…

Наша можливість досягти успіху у справі, якою переймаємося, надзвичайно міцно прив’язана до того, звідки ми походимо, а бути пілотом та мати коріння в культурі з високим індексом дистанції влади – гримуча суміш. Колумбія, поза сумнівом, має найвищий ІДВ. До речі. Гельмрайх і його колега Аслей Меритт якось виміряли ІДВ пілотів з усього світу. Номер один – Бразилія, номер два – Південна Корея[27].

11

«Національна рада безпеки перельотів», агенція зі США, відповідальна за розслідування авіакатастроф, розташовується в будівлі 1970-х років на берегах річки Потомак у Вашинґтоні. За межами довгих коридорів агенції є лабораторії, що повняться уламками літаків: пошматована частина турбіни, проблематичний кавалок гвинта від гелікоптера. На полиці однієї з лабораторій стоїть записувач голосу й інформації з кабіни – так звана «чорна скринька» – зі страшної аварії «Валу Джет», що сталась у Флориді 1996 року й забрала життя ста десяти людей. Записувач сховано в корпус, виготовлений зі сталі, розміром з коробку для взуття. З одного боку коробки нерівно пробито дірку, наче хтось – чи, радше, щось – увігнав туди дещо гостре з надзвичайною силою. Дехто зі слідчих у НРБТ є інженерами, які реконструюють аварії, маючи речові докази. Інші є пілотами. Однак, неймовірно велика кількість їх працюють психологами, чия робота полягає у прослуховуванні записів «чорної скриньки» і відтворенні сказаного та зробленого членами екіпажу в останні хвилини перед падінням. Один із провідних фахівців із «чорних скриньок» у НРБТ – довготелесий доктор психології Малкольм Бреннер, і саме він був одним з тих, хто розслідував авіатрощу на Гуамі.

«Зазвичай залетіти на Гуам нескладно, – починає свою розповідь Бреннер. – Аеропорт Гуаму має прилад – щось на кшталт променя світла, що лине від аеропорту просто в небо, і пілот рухається слідом за цим променем увесь час до злітно-посадкової смуги. Однак тієї ночі прилад не працював. – Він зламався, його відправили ремонтувати на інший острів. Пілотів було попереджено, що прилад не працює.

У загальному підсумку, це не мало стати проблемою. Протягом місяця, коли механізм був на ремонті, аеропорт Гуам успішно прийняв 1500 рейсів. Насправді то була дрібниця – радше незручність – яка просто трохи ускладнювала завдання посадити літак».

«Другою складністю була негода, – пояснює Бреннер. – Зазвичай на півдні Тихого океану така погода триває недовго, проте змінюється швидко. Штормів немає. Це справжній тропічний рай. Тієї ночі були невеликі грозові райони, й так сталося, що літак потрапив саме в один з таких за кілька миль від аеропорту. Отож, капітан повинен був вирішити, яка в нього буде процедура приземлення. Їм дозволили посадку із системою VOR/DME. Це складно. Це справжня заноза в дупі. Там потрібна неабияка координація. Спускатися треба покроково. А відтак, як це буває, за милі капітан бачить вогні Гуаму. Він розслабляється й каже: ми зробимо візуальну посадку.

VOR – це маяк, що посилає сигнал, даючи пілотам змогу розрахувати свою висоту, коли вони наближаються на посадку. Стратегія пілота полягала в тому, щоб наблизити літак з допомогою VOR, а тоді, щойно він побачить вогні злітно-посадкової смуги, посадити літак візуально. Здається, це цілком мало сенс. Пілоти роблять візуальні посадки весь час. Щоразу коли пілот обирає план, він мусить підготувати також запасний варіант на випадок, якщо щось піде негаразд. Цей капітан так не вчинив».

«Вони повинні були координувати свої дії. Він мав проводити брифінг стосовно покрокового спуску [DME], – веде далі Бреннер. – Одначе він про це не говорить. Навколо них грозові зони, але капітан, здається, вважає, що в певний момент він вирине з хмар і побачить аеропорт, але якщо не побачить його за 560 футів, то зробить знову коло. Це могло спрацювати, але є ще одна річ. VOR, на який він розраховує і на якому ґрунтується його стратегія, немає в аеропорту. Пристрій розташовано на Німітц-гілл на віддалі 2,5 милі. У світі є аеропорти, де це справджується. Інколи можна слідувати за VOR, і він приведе вас до аеропорту. А тут, якщо рухатися за VOR, то він приведе вас просто до Німітц-гілл.»

Пілот знав про VOR. Це було чітко зазначено в навігаційних картах аеропорту. Капітан залітав на Гуам вісім разів, і він про це спеціально уточнив під час брифінгу до зльоту. Але знову ж таки, була перша година по півночі, а він не спав із шостої ранку попереднього дня.

«Ми вважаємо, що справа була у втомі, – каже Бреннер. – У польоті ви повертаєтеся в часі назад. Вилітаєте та прибуваєте о першій ранку за корейським часом. Тоді проводите кілька годин на землі й знову злітаєте, щойно сонце сходить. Місяць тому капітан уже так літав. У тому випадку він спав у кріслі першого класу. Тепер він вилітає і каже, що надзвичайно втомився.»

От ми бачимо три класичні передумови авіакатастрофи, ті самі, що перетворили рейс 052 «Авіанки» на трагедію: незначна технічна несправність, кепська погода, стомлений пілот. Окремо ці причини не були б достатніми для падіння літака. Та вкупі вони потребують злагодженої роботи й уваги всіх, хто перебуває в кабіні. І саме в цьому полягала проблема рейсу 801 «Корейських авіаліній».

12

Ось розшифровка запису останніх 30 хвилин рейсу 801 «Корейських авіаліній». Починається зі скарг капітана на втому:

1: 20: 01. Капітан: якщо ця кругова подорож довша за 9 годин, то нам уже щось перепаде. 8 годин нам не дадуть анічогісінько. Вісім годин зовсім не допомагають… ми працюємо на повну, до межі. Імовірно, так… витрати на готель економлять для екіпажу й максимізують години польоту. У будь-якому випадку, ми працюємо на повну…

Чути, як хтось вовтузиться у кріслі. Минає хвилина.

1: 21: 13. Капітан: Е-е-е… спати кортить… [далі слів не розібрати]

Другий пілот: Звісно.

Настає один з найкритичніших моментів польоту. Другий пілот вирішує висловитись:

Другий пілот: Вам не здається, що дощ дужчає? Отут.

Мабуть, другий пілот довго й ретельно думав перш аніж зробити цей коментар. Він не летів у кабіні з Ратваттом, не почував себе вільно. Від екіпажів «Корейських авіаліній» раніше очікували, що молодші пілоти сприяють капітанові тим, що готують обід чи допомагають купувати подарунки. Як формулює один з колишніх пілотів «Корейських авіаліній», у багатьох кабінах авіаліній «капітан головний і робить що хоче, як хоче й коли хоче, а решта сидять тихенько». У звіті про корейську авіакатастрофу, оприлюдненому анонімно в мережі Інтернет, один з аудиторів розповідає, як сидів під час польоту й другий пілот не зрозумів, що казали диспетчери, і хибно повів літак курсом, призначеним іншому літакові. «Інженер зметикував, що щось негаразд, але змовчав. Другий пілот також засмутився, проте нічого не сказав… Незважаючи на [хороші] візуальні умови, екіпаж не роззирнувся й не побачив, що поточні вказівки не приведуть їх на аеродром. На щастя, радар вловлює помилку. Ось тепер ключове речення: капітан смальнув другого пілота за помилку тильним боком долоні».

Смальнув його за помилку тильним боком долоні?

Коли всі три пілоти зустрілися того вечора в аеропорту Кімпо для попередньої підготовки, другий пілот та інженер мали б уклонитися капітану. Потім вони мали б потиснути руки. Cheo eom boeb seom ni da, другий пілот мав би сказати шанобливо, себто «Вперше зустрілися». У корейській мові існує не менше як шість звертань різних рівнів, залежно від стосунків між мовцями: офіційна пошанна форма, неофіційна пошанна форма, форма прямого звернення, звертання до знайомих, звертання до близьких, звичайна форма звернення. Другий пілот не наважився б використати котрусь із форм, призначених для близьких чи знайомих, коли звертався до капітана. У культурі Кореї велику увагу приділяють статусу одного з учасників розмови. Корейський лінгвіст Хо мін Сон пише:

За обідом людина нижчого статусу чекає, поки особа з вищим статусом сяде до столу й почне їсти, по-іншому не буває; у присутності соціального зверхника не палять; коли п’ють зі зверхником, то людина з нижчим статусом ховає склянку й відвертається від нього; вітаючись із людиною вищого соціального становища, кореєць (хай і не підлеглий) повинен уклонитися; кореєць мусить підвестися, коли з’являється особа з вищим соціальним статусом, не може він також пройти першим. Соціальна поведінка й будь-які дії проводяться згідно з ієрархією. Маємо приказку: chanmul to wi alay ka issta, тобто «є порядок навіть для пиття холодної води».

Отож, коли другий пілот каже «Вам не здається, що дощ дужчає? Отут», ми знаємо, що він хоче сказати: «Капітане, ви ведете нас на посадку візуально, додаткового плану ви не маєте. Погода жахлива. Ви вважаєте, що ми зрештою вийдемо з хмар і побачимо злітно-посадкову смугу. А якщо ні? Знадвору темно, хоч в око стрель, дощ періщить, іще й прилад не працює».

Проте він цього сказати не може. Він натякає, і в його уявленні він сказав усе, що може сказати людині з вищим статусом. Другий пілот більше не згадуватиме про несприятливу погоду.

Уже за якусь мить літак виривається з хмар і десь далеко пілоти бачать вогні.

– Це Гуам? – запитав інженер польоту. А відтак після деякої паузи мовив. – Так, це Гуам.

– Добре, – зрадів капітан.

Але не добре. Це – ілюзія. Вони вийшли з хмар на якусь мить. Проте до аеропорту їм іще двадцять миль, а попереду ще довга відстань і лиха погода. Інженер чудово про це знає, оскільки в його обов’язки входить відстежувати погоду, тож тепер він вирішує висловитися.

– Капітане, метеорологічна РЛС дуже нам допомогла, – каже він.

Метеорологічна РЛС дуже нам допомогла? Другий натяк у кабіні екіпажу. Інженер хоче сказати те саме, що вже сказав другий пілот. Сьогодні не та ніч, коли можна покладатися на власні очі під час посадки літака. Подивіться, що показує РЛС: попереду на нас чекає біда.

Західну людину може здивувати, що інженер порушує проблему лише раз. Західна манера спілкування має те, що лінгвісти називають «орієнтація на передавача», себто у відповідальність мовця входить висловлювати свої думки та ідеї чітко й однозначно. Навіть у трагічному випадку з Air Florida, коли другий пілот лише натякає на небезпеку, що ховає у собі лід на крилах літака, він однаково робить це чотири рази, перефразовуючи свій коментар по-різному аж чотири рази, намагаючись чітко донести власну думку. Можливо, його стримує дистанція між ним і капітаном, однак він усе одно оперує в західному культурному контексті, а це означає, що якщо є непорозуміння, то це з вини мовця.

Проте Корея, як і багато країн Азії, орієнтована на того, хто інформацію дістає. Саме слухач мусить почути сенс у висловленому. На думку інженера, він і так багато сказав.

Сон подає такий діалог задля ілюстрації стосунків працівника (пан Кім) і його начальника (kwacang):

Kwacang: Мені холодно, і я щось зголоднів.

[Означає: Чому б тобі не купити щось попоїсти?]

Пан Кім: Що скажете про склянку напою?

[Означає: Я куплю вам напій]

Kwacang: Та нічого. Не переймайся.

[Означає: Я пристану на твою пропозицію, якщо ти її повториш]

Пан Кім: Ви, мабуть, голодний. Може, підемо кудись?

[Означає: Я вас пригощаю, я наполягаю]

Kwacang: Ти так вважаєш?

[Означає: Гаразд]

У витонченості цієї розмови є щось невимовно гарне, особливо в увазі, яку кожна зі сторін приділяє бажанням та мотиваціям іншої. Це цивілізаційний момент у найщирішому прояві: він не допускає нечутливості чи байдужості.

Проте комунікація з високим індексом дистанції влади працює лише тоді, коли слухач може звернути увагу, а також коли обидва мовці під час розмови мають таку розкіш, як час для того, аби зрозуміти достеменне значення слів одне одного. Такий стиль розмови, одначе, не працює в кабіні літака в штормову ніч, коли виснажений пілот намагається посадити повітряне судно, а прилад не працює.

13

2000 року «Корейські авіалінії» нарешті вирішили змінюватися, запросивши зовнішнього експерта Девіда Ґринберґа з Delta Airlines.

Першим кроком Ґринберґа на шляху вдосконалення стало дещо, що не матиме для вас сенсу, коли ви не розумієте справжньої проблеми «Корейських авіаліній». Він оцінив рівень володіння англійською мовою серед усіх членів екіпажу авіакомпанії. «Хтось володів англійською добре, хтось – ні, – пригадує експерт. – Отож, ми запустили програму, яка допомагала їм поліпшити англійську мову з використанням авіаційної термінології». Другим кроком було привести західну фірму – дочірню компанію «боїнга» під назвою «Алтеон», – яка мала розробити програми тренування й інструктажу. «Фірма „Алтеон“ проводила тренування англійською, – пояснює Ґринберґ. – Корейською вони не розмовляли». Правило Ґринберґа було простим. Новою мовою «Корейських авіаліній» була англійська, отож, якщо ви хотіли залишитися пілотом цієї авіакомпанії, то мусили добре володіти англійською. «Це не була чистка кадрів, – каже Ґринберґ. – Можливості всі мали однакові, якщо для когось мовне питання було надто важким, він міг просто піти й навчатися за власний кошт. Мова стала фільтром. Не пригадую, щоб когось звільнили через недостатню кваліфікацію».

Ґринберґ мав рацію, позаяк англійська є офіційною мовою авіаційного світу. Коли пілоти сидітимуть у кабіні, опрацьовуючи письмові інструкції для екіпажу, ці інструкції писано англійською. Коли вони спілкуватимуться з диспетчером у будь-якій частині світу, розмови ці вестимуть англійською.

«Якщо ви намагаєтеся приземлитися в аеропорту імені Кеннеді в годину пік, то невербальної комунікації просто не існує, – розповідає Ґринберґ. – Люди розмовляють з людьми, тож вам, чорт забирай, треба чітко розуміти, що відбувається. Ви скажете, що двом корейцям сам-на-сам англійська не потрібна. Проте якщо вони сперечатимуться щодо того, що сказав чужинець англійською, тоді мова все ж важлива».

Ґринберґ прагнув дати пілотам альтернативну тотожність. Їхня проблема полягала в тому, що вони були скуті ролями, продиктованими тяжким вантажем культурного спадку своєї країни. Вони потребували можливості вийти за межі ролей, що їх вони грають у кабінах, а мова була ключем до такої трансформації. Розмовляючи англійською, вони звільняться від корейської ієрархії. Натомість, пілоти матимуть змогу брати участь у культурі та мові з абсолютно відмітним спадком.

Важливою частиною реформи Ґринберґа, однак, було те, чого він не робив. Він не заламував руки у відчаї. Не звільняв усіх корейських пілотів і не набирав інших, з культури з нижчим індексом дистанції влади. Він знав, що культурний спадок важить навіть після того, як зникає його використання: позаяк він потужний, поширений і стійкий. Проте Ґринберґ не вважав спадок невідрубною частиною нас самих. Він вірив: якщо корейці будуть чесними стосовно свого походження й прагнутимуть протистояти тим аспектам свого спадку, котрі не пасують до світу авіації, вони зможуть змінитися. Він запропонував своїм пілотам те, що пропонували всім на шляху до успіху – від хокеїстів до бізнес-акул і юристів, які вели справу поглинання майна, – можливість змінити ставлення до своєї роботи.

Залишивши «Корейські авіалінії», Ґринберґ допомагав започатковувати транспортну авіакомпанію під назвою «Карґо 360» і покликав із собою кількох корейських пілотів. Усі вони були інженерами польоту, а отже третіми після капітана та другого пілота в ієрархії авіакомпанії «Корейських авіаліній».

Він каже: «То були хлопці, які працювали в старому середовищі „Корейських авіаліній“ протягом 15–18 років. Вони змирилися зі своєю роллю підлеглих. Вони перебували на найнижчому щаблі драбини. Ми натренували їх та взяли в західну команду. Вони здобули успіх. Вони повністю змінили свій стиль. Вони проявляють ініціативу, беруть у всьому участь. Вони не чекають, поки хтось їм наказуватиме. Ці люди старшого віку – їм уже за п’ятдесят і в них довга історія, але їх наново навчили й вони успішно виконують свою роботу в західній авіакомпанії. Ми витягли їх з їхньої культури й перенормували».

Цей приклад надзвичайно надихає. Коли ми розуміємо, що насправді означає бути гарним пілотом, коли ми розуміємо, наскільки важливі культура, історія та світ навколо особи для її професійного успіху, тоді ми не мусимо заламувати руки у розпачі через те, що пілоти розбивають літаки об гори. Ми знаємо, як зробити успішних з невдах.

Проте спершу мусимо бути чесними стосовно теми, яку часто воліємо ігнорувати. 1994 року, коли «боїнг» уперше опублікував дані, що вказували на чітке співвідношення між авіакатастрофами країни та її індексами на вимірах Гофстеде, дослідники компанії намагалися нікого не образити.

«Ми не стверджуємо, що в цьому щось є, проте ми так думаємо, – саме таким чином формулює думку головний інженер з безпеки в „боїнгу“. – Чому ми такі вразливі? Чому так важко прийняти факт, що кожен з нас походить з певної культури, яка має чіткі сильні сторони й вади, тенденції та нахили? Ми не можемо вдавати, ніби кожен з нас – продукт власного життя чи досвіду. Коли ми нехтуємо культуру, тоді й розбиваються літаки».

14

Повернімося до кабіни екіпажу.

«Метеорологічна РЛС дуже нам допомогла». Тепер цього не скаже жоден пілот.

Але це було 1997 року, до того як «Корейські авіалінії» сприйняли проблему дистанції влади серйозно. Капітан був утомленим, і дійсний сенс слів інженера польоту пролетів повз його вуха.

– Так, – каже капітан. – Вони дуже корисні.

Він не слухає насправді.

Літак летить у бік маяка VOR, а VOR розташовано на схилі гори. Погода не змінилася, а тому пілоти нічого не бачать. Капітан випускає шасі й закрилки.

О 1: 41: 48 капітан каже:

– Увімкнути склоочисники. – Інженер вмикає їх. Зараз іде дощ.

О 1: 41: 59 другий пілот запитує:

– Досі не видно?

Він шукає злітно-посадкову смугу, проте не бачить її. Уже деякий час у нього в животі дивне відчуття. За мить застережна система наближення до землі повідомляє холодним електронним голосом: «П’ятсот футів». Літак перебуває на висоті п’яти сотень футів над землею. У цьому випадку під землею маємо на увазі схил Німітц-гілла. Екіпаж спантеличений, оскільки вони думають, що земля – це злітно-посадкова смуга. Та як таке може бути, якщо вони її не бачать? Інженер польоту бурмотить: «Е-е-е?», і голос його здивований. Гадаю, ви здатні уявити, наскільки зосереджено вони тієї миті міркували, намагаючись зіставити покази датчиків та власне розуміння того, де вони перебувають.

О 1: 42: 19. Другий пілот каже:

– Спробуймо пропустити заходження на посадку.

Він нарешті перевищив свої повноваження й перейшов від натяку до рекомендації: він хоче відмінити приземлення. Згодом, у ході розслідування трощі, було визначено, що якби він у той момент узяв на себе контроль над літаком, то мав би досить часу підняти ніс літака й оминути гору. Саме цього вчать других пілотів, коли вони вважають, що капітан чинить хибно. Проте, одна справа навчатися цього в класі, а зовсім інша – в небі, тим паче, якщо поруч сидить людина, котра може вдарити тебе тильним боком долоні, якщо ти припустишся помилки.

О 1: 42: 20 інженер польоту: «Досі не видно».

Зрештою, розуміючи, що катастрофа неминуча, другий пілот та інженер висловлюють свою думку. Вони хочуть, щоб капітан розвернувся, піднявся й знову розпочав приземлення.

1: 42: 21. Другий пілот: «Не видно, робимо друге коло».

1: 42: 22. Інженер польоту: «Робимо друге коло».

1: 42: 23. Капітан: «Робимо друге коло».

1: 42: 24: 05. Система попередження про наближення до землі:

(СПНЗ): Сто.

1: 42: 24: 84. СПНЗ: П’ятдесят.

1: 42: 25: 19. СПНЗ: Сорок.

1: 42: 25: 50. СПНЗ: Тридцять.

1: 42: 25: 78. СПНЗ: Двадцять

1: 42: 25: 78. [звук першого поштовху]

1: 42: 28: 65. [шум]

1: 42: 28: 91. [чути стогони]

1: 42: 30: 54. [шум]

КІНЕЦЬ ЗАПИСУ

Розділ восьмий. Рисові поля й тести з математики

Кожен, хто може ставати до сходу сонця триста шістдесят днів на рік, неодмінно зробить свою родину заможною

1

Шлях до індустріального серця Південного Китаю пролягає крізь широку, густо порослу зеленню просіку дельти Перлинної ріки. Землю вкриває густий туман. Автостради забиті тягачами тракторів. Лінії електропередач перехрещують небо. Фабрики, де виробляють камери, комп’ютери, годинники, парасольки й футболки, розташовано пліч-о-пліч із щільно напакованими житловими кварталами і плантаціями бананових та мангових дерев, цукрової тростини, папайї та ананасів, що призначаються на експорт. Іще покоління тому небо було чистим, а дорога лише на дві смуги. А ще покоління до того ви тут побачили б лише рисові поля.

На відстані двох годин, у верхів’ї Перлинної ріки, лежить місто Гуанчжоу й за ним легше знайти залишки старого Китаю. Від краси сільської місцевості перехоплює дух, схили всіяно вкрапленнями вапняку на тлі гір Нан-Лінь. Тут і там стоять традиційні селянські хатки-мазанки, зведені із суміші багна, соломи та глини кольору хакі. У маленьких містечках є ринки просто неба: тут продають курей та гусей у ретельно сплетених бамбукових кошиках, овочі розкладено рядами на землі, кавалки свинини на столах, тютюн, який продають великими грудками. І повсюди, протягом багатьох миль навколо, рис. Узимку рисові поля висохлі й поцятковані стернею торішніх рослин. Напровесні рис сіють, і, щойно зачинають дути вологі вітри, поля чарівним чином зеленіють, і вже до першого врожаю, коли зерня з’являється на кінчиках рисових паростків, земля перетворюється на неозоре жовте море.

Уже тисячі років у Китаї вирощують рис. Саме з Китаю поширилися технології вирощування рису на території Східної Азії – до Японії, Кореї, Сингапуру і Тайваню. Місяць за місяцем, рік за роком, куди сягають історичні згадки, селяни по всій Азії займалися тим самим жорстоким та важким видом сільськогосподарської діяльності.

Рисові поля «будують», а не «обробляють», як, скажімо, поля пшениці. Ви не просто очищуєте місце від дерев, підліску, каміння, а тоді орете. Насправді рисові поля висікають у схилах гір у вигляді ретельно продуманих терас або старанно створюють на болотистих місцевостях та рівнинах річок. Рисове поле слід зрошувати, тому навколо споруджують низку каналів. Від найближчого джерела води слід прорити тунелі й збудувати проходи в канали, а тоді потік води можна прилаштувати таким чином, щоб він покривав якраз потрібну кількість рослини.

Саме поле мусить мати тверде глиняне підложжя, інакше вода всотуватиметься у ґрунт. Проте, звичайно, рис не можна висаджувати просто в глину, тому на ньому зверху має бути товстий шар намулу. Глинистий ґрунт, як його називають, слід прилаштувати належним чином так, щоб він осушувався й тримав рослини зануреними у воді на оптимальному рівні. Рис треба удобрювати, а це ціле мистецтво. Традиційно селяни використовували «нечистоти» (людські), а також суміш спаленого компосту, річкового намулу, квасолевого пирога й конопель, проте варто було бути обережним і не передати куті меду: завелика кількість добрива в неправильний час могла зашкодити так само, як і недостатня.

Коли наставала пора висівати рис, китайський селянин мав сотні видів і ґатунків на вибір: залежно від урожайності й швидкості зростання, стійкості до посухи й можливості добре рости в погано угноєному ґрунті. Селянин міг висаджувати понад десяток видів, пристосовуючись до сезону, для того аби знизити ризик неврожаю.

Він чи вона (а найчастіше вся родина, оскільки вирощування рису – сімейна справа) висаджували насіння в спеціально приготовлену грядку з розсадою. Уже за кілька тижнів розсаду висаджували на поле в рівненькі, акуратно зроблені рядочки на відстані шести сантиметрів, а потім вирощували з особливою турботою.

Бур’яни ретельно та нещадно висмикували руками, інакше вони могли заглушити ріст самого рису. Інколи кожен паросток рису доглядали за допомогою спеціального бамбукового скребка, прибираючи таким чином комах. Увесь цей час селяни знову й знову перевіряли рівень води для того, щоб пересвідчитися, що проміння сонця влітку не нагріває воду надто сильно. Коли рис достигав, селяни скликали цілу родину та друзів і одним скоординованим махом збирали весь урожай одразу якнайшвидше, щоб мати досить часу посадити й виростити ще один урожай до приходу сухої зими.

На сніданок у Південному Китаї, принаймні ті, хто може його собі дозволити, їдять конджі – кашу з білого рису із салатою та паштетом з риби й паростками бамбуку. На обід знову конджі. Вечеря – рис із різноманітними «підливами». Рис продавали на ринку для того, щоб купити інші необхідні для життя речі. Ним вимірювали рівень заможності й статус. Рис диктував майже кожен момент повсякденного буття. «Рис – це життя, – каже антрополог Гончало Сантос, який досліджував побут традиційного південнокитайського села. – Вам не вижити без рису. Якщо ви хочете стати кимось у цій частині Китаю, мусите мати рис. На цьому будувався й тримався весь світ».

2

Подивіться на цей ряд чисел: 4, 8, 5, 3, 9, 7, 6. Прочитайте вголос. А тепер, перше ніж проказати їх уголос знову, відверніться й протягом двадцяти секунд спробуйте запам’ятати їх саме в такому порядку.

Якщо ви розмовляєте англійською, то маєте шанс запам’ятати 50 % цифр саме в поданому порядку. Якщо ви китаєць, то майже напевне відтворюватимете його правильно щоразу. Чому? Люди запам’ятовують цифри протягом приблизно двох секунд. Нам найлегше запам’ятати щось на слух чи на зір протягом двох секунд. Носії китайської мови здатні запам’ятати цей перелік цифр – 4, 8, 5, 3, 9, 7, 6 – правильно щоразу через те, що на відміну від англійської мови, їхня мова дозволяє вмістити ці сім чисел у дві секунди.

Цей приклад узято з книжки Станісласа Деана «Сенс чисел». Автор пояснює:

Слова на позначення цифр у китайській мові є надзвичайно короткі. Кожне з них можна вимовити за менш аніж чверть секунди (наприклад, 4 – ‘si’, 7 – ‘qi’). Їхні англійські еквіваленти «four» й «seven» довші, щоб вимовити їх потрібна приблизно третина секунди. Інтервал пам’яті в англійській та китайській очевидно цілком залежить від розбіжностей у довжині. У мовах настільки несхожих, як-от валлійська, китайська, арабська, англійська та іврит, існує абсолютно чітка кореляція між часом, потрібним на вимову чисел у заданій мові, та об’ємом пам’яті мовців. У цьому зв’язку, приз за ефективність отримує кантонський діалект китайської мови, стислість якого дарує жителям Гонконгу надзвичайний об’єм пам’яті – десять цифр.

Виявляється, важить також побудова систем називання цифр у західних та азійських мовах. Англійською ми кажемо «fourteen», «sixteen», «seventeen», «eighteen», «nineteen», а тому очікували б, що слід казати «oneteen», «twoteen», «threeteen», «fiveteen». Але так не кажуть. Натомість, уживають іншу форму: «eleven», «twelve», «thirteen», «fifteen». Маємо також «forty» й «sixty», що звучать як споріднені з ними слова («four» та «six»). Ми можемо сказати «fifty», «thirty» й «twenty», які звучать приблизно як «five», «three» й «ten», але не зовсім. У називанні чисел, більших від двадцяти, ми ставимо наперед десяток, а відтак число (twenty-one, twenty-two), тимчасом як для десятків ми робимо все навпаки («fourteen», «seventeen», «eighteen»). Система обчислення в англійській мові надзвичайно нестандартна. На відміну від китайської, японської та корейської. Їхня система є дуже логічною. Одинадцять – це десять один. Дванадцять – десять два. Двадцять чотири – це два десять чотири тощо.

Така відмінність означає, що азійські діти навчаються рахувати швидше за американських. Чотирирічний китаєць зазвичай вміє рахувати до сорока. Американські ж діти в цьому віці рахують до п’ятнадцяти, і тим паче, більшість не рахує до сорока, аж поки їм не виповниться п’ять років. Іншими словами, у віці п’яти років американські діти на рік відстають від своїх азійських однолітків у найфундаментальнішому математичному вмінні.

Стандартизованість їхньої системи чисел означає також, що азійським дітям легше виконувати базові арифметичні дії, додавання, наприклад. Попросіть англомовного семилітка додати в голові тридцять сім і двадцять два. Спершу дитина мусить подумки перевести слова в числа (37 + 22) й лише тоді зможе власне рахувати: 2 додати 7 дорівнює 9, 30 додати 20 дорівнює 50, разом 59. Тепер попросіть азійську дитину три-десять-сім додати два-десять-два, і в самому реченні маєте необхідні додавання. Переводити слова в числа потреби немає. Виходить: п’ять-десять-дев’ять.

«Азійська система прозора й зрозуміла, – каже Карен Ф’юзон, психолог з Північно-західного університету, яка глибоко досліджувала незбіжності азійського та західного світоглядів. – Мені здається, що саме це є причиною відмітного погляду на математику. Замість механічного запам’ятовування різних речей я можу виявити певний шаблон. Тобто очікується, що я можу це зробити. Очікується, що це практичніше. У дробах ми кажемо три п’ятих. Китайською це буквально „з п’яти частин бери три“. Це гарне пояснення суті дробів. Це диференціює чисельник і знаменник».

Горезвісне розчарування в математиці в західних дітей починається у третьому та четвертому класах, і Ф’юзон висловлює думку, що, можливо, це розчарування частково відбувається через те, що математика, здається, не має сенсу: її мовна структура незграбна, базові правила видаються випадковими та складними.

Азійські ж діти, навпаки, не відчувають таких труднощів. Вони можуть тримати більше цифр у голові, можуть рахувати швидше і те, яким чином дроби виражено в їхній мові, збігається з природою самих дробів, а тому, можливо, через це вони охочіше вивчають математику. Якщо математика їм подобається трохи більше, то вони вчаться старанніше й беруть більше уроків математики, дужче хочуть робити домашнє завдання й так далі, по колу.

Іншими словами, коли справа доходить до математики, азійські діти мають уроджену перевагу. Проте ця перевага не звичайна. Протягом років студенти з Китаю, Південної Кореї та Японії – а також діти нещодавніх іммігрантів із цих країн – значно перевершили у здібностях до математики своїх західних однолітків. Зазвичай роблять висновок, що цей феномен пов’язаний із чимось на кшталт природженої схильності азіатів до математики[28]. Психолог Ричард Лінн пішов навіть далі й запропонував докладно розроблену еволюційну теорію про Гімалаї, дуже низькі температури, давні техніки полювання, розмір мозку та спеціальні голосні звуки на пояснення, чому мешканці Азії мають вищий рівень IQ[29]. Це те, що ми думаємо про математику. Ми припускаємо, що вміння людини добре розбиратися в обрахунках та алгебрі означає, що вона є розумною. Проте відмінність між системами цифр Сходу й Заходу пропонує щось кардинально інше: добрі математичні навички можуть бути закорінені у груповій культурі.

У випадку корейців один глибоко вкорінений спадок став на заваді дуже сучасному завданню керувати літаком. Тут маємо інший спадок, який, одначе, ідеально вписується в завдання двадцять першого століття. Культурні спадки мають значення, і, щойно ми побачили дивовижні ефекти таких явищ, як дистанція влади й цифри, що їх можна перелічити за чверть секунди проти тих, які промовляються за третину секунди, одразу спадає на думку, скільки ж іще культурних спадків впливають на наші інтелектуальні завдання у двадцять першому столітті. А що як походження з культури, окресленої вирощуванням рису, також робить вас кращим у математиці? Чи має рисове поле значення у класі?

3

Найбільш разючим фактом про рисове поле – який ви не спроможні повністю осягнути, поки не опинитеся посеред нього, – є його розмір. Воно крихітне. Mю, що приблизно відповідає розміру типового рисового поля, становить одну п’ятнадцяту гектара. Це приблизний розмір готельної кімнати. Типова азійська рисова ферма – два чи три мю. Село в Китаї, у якому проживає 1500 людей, самостійно обробляє 450 акрів землі, що в Америці відповідало б розміру типової родинної ферми. Із цього погляду сільське господарство для родини з п’яти чи шести осіб, які живуть з ферми завбільшки як дві готельні кімнати, змінюється надзвичайно.

Історично так склалося, що західне сільське господарство орієнтоване на «техніку». На Заході, якщо фермер прагнув працювати ефективніше чи підвищити врожайність посівів, то винаходив усе вигадливіші механізми, які дозволяли замінити людську працю на роботу техніки, наприклад, молотарки, прес-підбирач, комбайн і трактор. Він розчистив іще поле й може збільшити площу своєї землі, оскільки тепер техніка дає змогу обробляти більше землі, докладаючи тих самих зусиль. Проте в Японії чи Китаї фермери не мали грошей на обладнання – та й, зрештою, не було достатньо землі, яку можна б перетворити на нові поля. Тому селяни, котрі висівали рис, мусили збільшувати врожаї, підвищуючи свою власну винахідливість, краще організовуючи час й ухвалюючи ліпші рішення. Як каже антрополог Франческа Брай, вирощування рису «орієнтоване на вправність»: якщо ви маєте бажання смикати бур’яни старанніше, знати більше про добрива, більше часу слідкувати за рівнем води, тримати глинистий шар рівним, а також використовувати кожен квадратний сантиметр свого мю, то зберете вагоміший урожай. Протягом усієї історії, і це не дивно, люди, які вирощували рис, працювали більше й старанніше, ніж інші фермери.

Останнє твердження може здатися дещо химерним, адже більшість із нас певна, що в стародавньому світі всі працювали тяжко. Утім, це не правда. Усі ми, наприклад, походимо від мисливців-збирачів, а багато хто з них мав досхочу вільного часу. Бушмени кунг, що живуть у пустелі Калахарі у Ботсвані, які є останніми з людей, котрі так живуть, живляться великим розвоєм фруктів, ягід, коріння, та особливо горіхом монгонго, багатим на протеїн і якого дуже рясно просто на землі. Вони нічого не вирощують, позаяк приготування, висаджування, догляд, збирання врожаю та зберігання потребують багато часу. Вони не вирощують худобу. Інколи чоловіки племені кунг полюють, але роблять це заради розваги. Загалом, тутешні чоловіки й жінки працюють не більше від дванадцяти чи дев’ятнадцяти годин на тиждень, знаходячи час на танці, забави, відвідини родичів і друзів. Отже, працюють вони щонайбільше тисячу годин на рік. (Коли одного бушмена якось запитали, чому його народ не займається сільським господарством, він знітився й відповів: «Для чого? У світі стільки горіхів монгонго».)

Замисліться над життям селян Європи у ХVIII столітті. У ті часи чоловіки й жінки працювали з ранку до пізньої ночі двісті днів на рік, а це близько 1200 годин щороку. У період збирання врожаю чи весняної сівби, дні могли бути довшими. Узимку навпаки – значно коротшими. У своїй книжці «Відкриття Франції» історик Ґрегем Робб пише, що життя селян у такій країні, як Франція, навіть у ХІХ столітті складалося з нетривалих періодів роботи, за якими йшли довгі періоди неробства.

«Дев’яносто дев’ять відсотків людської діяльності, описаної тут і в інших оповідях [із французького сільського життя], – каже він, – припадали на проміжок між пізньою весною й ранньою осінню». У Піренеях та Альпах цілі села наче впадали в зимову сплячку в період від першого снігу в листопаді до березня чи квітня. У регіонах Франції з більш помірним кліматом, де температура взимку рідко падає нижче за нуль, спостерігається така сама картина. Робб веде далі:

Поля Фландрії стояли пусткою більшу частину року. Офіційний звіт департаменту Ньєвр 1844 року описував химерні зміни в поведінці бургундських робітників, щойно врожай було зібрано й лози спалено: «Полагодивши знаряддя праці, ці енергійні чоловіки знай лежали собі в ліжку, тримаючись близько один до одного, щоб не мерзнути і менше їсти. Вони навмисне себе ослаблювали».

Оця зимова сплячка мала фізичне та економічне підґрунтя. Зниження метаболізму не дозволяло голоду знищувати всі запаси… Люди повільно рухалися навіть улітку… Після революції в Ельзасі й Па-де-Кале чиновники скаржилися, що винороби та незалежні фермери замість того, щоб узятися до «мирної і спокійної справи» в тихий сезон, «взагалі нічого не робили».

Якби ви були селянином на півдні Китаю, то не могли б дозволити собі спати всю зиму. У коротку перерву, зумовлену сухим сезоном від листопада до лютого, ви мали б безліч завдань. Треба було виготовити кошики й капелюхи з бамбука та продати їх на ринку. А ще ви ремонтували б загати на рисовому полі й чепурили свою хату-мазанку. Відсилали б одного із синів до сусіднього села працювати на родича. А ще слід було зробити тофу, ловити змій (справжній делікатес!) і вибирати комах. Коли наставав час lahp cheun («приходу весни»), ви би знову виходили на поле з першими променями сонця. Робота на рисовому полі вимагає у двадцять разів більше зусиль, аніж на кукурудзяному чи пшеничному полі такого самого розміру. За приблизними розрахунками, щорічне навантаження на фермера з Азії, який вирощував рис, становило близько трьох тисяч годин.

4

Замисліться на мить, яким було життя селянина, котрий вирощував рис у дельті Перлинної ріки. Три тисячі годин на рік – це дуже багато, особливо якщо зважити, що більшість часу селянин стоїть на осонні, схилившись додолу, сіючи та смикаючи зілля на рисовому полі.

Однак таке життя полегшувала думка про природу його роботи. Вона багато в чому була схожою на працю єврейських іммігрантів з Нью-Йорка, які шили одяг. Робота була змістовною. По-перше, у вирощуванні рису простежується чіткий взаємозв’язок між зусиллями й винагородою. Що старанніше ти працюєш на землі, то більше вона родить. По-друге, це складна робота. Селянин не просто висаджує насіння навесні та збирає врожай восени. Ні, він ефективно веде невеличкий бізнес, залучаючи допомогу всієї родини, обираючи насіння, щоб захиститися від непевних часів, будуючи та керуючи іригаційною системою, координуючи складний процес збирання врожаю й поєднуючи його з одночасними приготуваннями до наступної сівби.

Найголовніше, що ці всі процеси автономні. Європейські селяни здебільшого працювали як дешеві наймити аристократичного власника, тому не мали змоги контролювати власне життя. Проте в Китаї та Японії не було цієї гнобительської феодальної системи, оскільки феодалізм не працює в рисовій економіці. Вирощування рису – процес занадто складний і витончений порівняно із системою, яка змушувала селян під страхом побиття щоранку виходити в поле. Уже до XIV та XV століть у Центральному й Південному Китаї багатії мали майже повністю віддалені стосунки з власними підданцями, позаяк вони збирали встановлену ренту й дозволяли селянам самим керувати своїми справами.

«Особливістю вирощування рису є не лише надзвичайно велика кількість праці, а й висока точність, – пояснює Кеннет Померанц. – Треба вкласти чимало праці й думки в свою справу. Значення має вирівняння поля перед тим, як запустити в нього воду. Якщо рівень буде майже правильним, але неточним, ви можете втратити врожай. Дуже важливо, щоб вода перебувала на полі чітко визначений час. Значення також має розташування розсади на правильній відстані ще й під нахилом. Інша справа, коли сієте кукурудзу: кинули насіння в ґрунт у середині березня, і якщо до кінця місяця піде дощ, то все гаразд. У випадку з рисом ви контролюєте результати. А коли є справа, що вимагає аж такого піклування, господар має виробити систему, яка дає працівникові певну свободу, і якщо врожай буде добрим, то фермер отримає більшу частину. Саме тому існувала встановлена рента, коли власник казав: я забираю собі двадцять мішків, незалежно від урожаю, а ти, якщо матимеш більше, забереш собі решту. Рис – це рослина, що не терпить рабства. Інакше було б занадто просто відкрити задвірок, який контролює іригаційну воду, на кілька секунд довше, й ось маєш».

Історик Девід Аркуш якось порівнював прислів’я китайських та російських селян. Результати його вразили. «Бог не дасть – земля не вродить» – типове російське прислів’я. У цьому прислів’ї наявні фаталізм і песимізм, характерні для репресивної феодальної системи, коли селяни позбавлені підстав вірити в ефективність своєї роботи. З іншого боку, пише Аркуш, китайські прислів’я дивують своєю вірою в те, що «тяжка праця, ретельне планування й покладання на себе чи співпрацю з невеликою групою у свій час дадуть плоди».

Ось що бідні селяни казали одне одному, гаруючи три тисячі годин під пекучим сонцем та за високої вологості повітря на рисових полях у Китаї (які, до речі, повнилися п’явками):

Без крові та поту на харч не заробиш.

Селяни працюють. Селяни працюють. Якби селяни не працювали, то де б узяли харчі пережити зиму?

Узимку тільки лінивий замерзне на смерть.

Не покладайся на Небеса, щоб нагодували тебе, натомість покладайся на свої руки, що несуть ношу.

Даремно благати про посіви, усе залежить від старанної роботи й добрив.

Якщо чоловік працює старанно, земля йому віддячить.

Найбільш популярною була така приказка: «Кожен, хто може ставати до сходу сонця триста шістдесят днів на рік, неодмінно зробить свою родину заможною». Вставати до сходу сонця? Триста шістдесят днів на рік? Для племені кунг, яке збирає горіхи, або французьких селян, котрі сплять усеньку зиму, чи для будь-кого іншого, хто не жив у світі вирощування рису, така приказка видається немислимою.

Звичайно, це абсолютно звичне спостереження за азійською культурою. Зайдіть до будь-якого студмістечка, і вам розкажуть, що студенти з Азії, у переважній своїй більшості, сидять у бібліотеці ще тоді, коли всі інші вже пішли додому. Дехто з азійським корінням ображається, коли так кажуть про їхню культуру, адже відчувають, що в цьому випадку стереотип використовують як нехтування. Проте віра у власну працю – річ, насправді, прекрасна. Фактично кожна історія успіху, яку ми розбирали в цій книзі, стала можливою завдяки тому, що хтось один або група людей працювали більше, ніж однолітки. Білл Ґейтс мав залежність від комп’ютера в дитинстві. Так само як і Білл Джой. «Бітлз» відіграли в Гамбурзі тисячі годин. Джо Флом упродовж років відточував свою майстерність, поки здобув шанс стати відомим та заможним. Успішні люди завжди працюють тяжко, а геній культури, сформованої на рисових полях, полягає в тому, що важка праця на полях дає змогу людям віднайти сенс життя серед злиднів і великих випробувань. Цей урок став у пригоді азіатам у багатьох ситуаціях, проте найкраще – у випадку з математикою.

5

Кілька років тому професор математики в Університеті Берклі Алан Шонфельд записав на відеоплівку жінку на ім’я Рене, коли та намагалася розв’язати математичну задачку. Рене було років двадцять п’ять, вона мала довге чорне волосся й круглі сріблясті окуляри. На відеозапису вона грала в комп’ютерну програму, створену для вивчення алгебри. На екрані видно вісь х та у. Програма просить користувача ввести набір координат, а тоді малює лінію на екрані згідно із заданими координатами. Наприклад, якщо ви введете 5 на осі у та 5 на осі х, то комп’ютер намалює таке:

Сподіваюся, ви змогли пригадати дещо з курсу шкільної алгебри. Проте не переймайтеся, вам ні до чого пригадувати решту, щоб зрозуміти неординарність прикладу Рене. Коли ви в наступних абзацах будете ознайомлюватися з відповіддю Рене, зосередьтесь не на тому, що саме вона каже, а як і чому вона це каже.

Метою створення програми було навчити студентів вираховувати кутовий коефіцієнт. Кутовий коефіцієнт, як я маю надію, ви пам’ятаєте (точніше, закладаюся, таки не пам’ятаєте, як і я), є співвідношенням катетів. У нашому прикладі коефіцієнт дорівнює 1, оскільки інтервал зміни абсциси – 5, інтервал зміни ординати – 5.

Ось Рене. Вона сидить при комп’ютері й намагається вирахувати, які цифри слід ввести, щоб комп’ютер намалював абсолютно вертикальну лінію, що накладається на вісь у. Тепер ті з вас, хто пам’ятає курс математики із середньої школи, знає, що це неможливо. Вертикальна лінія має невизначений коефіцієнт. Її інтервал безкінечний: будь-яке число на осі у, починаючи з нуля, йде до безкінечності. Інтервал на осі х дорівнює нулю. Безкінечність, поділена на нуль, не є числом.

Рене не здогадується, що те, що вона намагається зробити, зробити в принципі не можна. Вона перебуває в полоні того, що Шонфельд назвав «омана». Чому Шонфельд так полюбляє демонструвати цей запис? А тому, що це довершена демонстрація, як можна позбутися такої омани.

Рене працює медсестрою. У минулому вона ніколи особливо не цікавилася математикою. Проте зрозуміла, що й до чого в програмуванні, і захопилася цим.

«А тепер я хочу намалювати пряму лінію з допомогою цієї формули, що буде паралельною до осі у», – каже Рене. Шонфельд сидить поруч із нею. Вона поглядає на нього, схвильована: «Я такого років п’ять не робила».

Вона захоплюється програмою, вводячи цифри.

«Тепер я зміню коефіцієнт отак… мінус один… а тепер я хочу, щоб лінія стала прямою».

Вона вводить цифри, і лінія на екрані змінюється.

«Отакої! Не виходить».

Рене має здивований вигляд.

«Що ви намагаєтеся зробити?» – питає її Шонфельд.

«Я намагаюся намалювати лінію, паралельну цій осі. Що слід зробити? Думаю, треба дещо тут змінити. – Вона вказує на місце, де стоїть число для осі у. – І ось що я знайшла: коли йдеш від одного до двох, то різниця доволі велика.

Та якщо дійти сюди, то мусиш знову змінюватися».

Це омана Рене. Вона помітила: що вище робить вісь координат у, то довшою стає лінія. Тому вона гадає, що ключем до побудови вертикальної лінії є довга вісь у.

«Мені здається, що 12 чи навіть 13. Або й усі 15».

Вона насупилася. Шонфельд спостерігає. Він м’яко спрямовує її в правильному напрямку. Рене не здається, вона пробує підхід за підходом.

У якийсь момент вона вводить цифру 20. Лінія піднімається. Вона друкує 40. Лінія знову вище.

«Я бачу тут взаємозв’язок. Але чому, я не знаю. А що як я надрукую 80? Якщо при 40 завдання наполовину виконане, то при 80 лінія має лягти на вісь у. Отож, подивімося, що станеться».

Вона вводить 80. Лінія положиста, але досі не повністю вертикальна.

«Овва! Це нескінченність, хіба ні? Нічого не виходить». Рене близька до розв’язку. Проте відтак вона різко повертається до початкової омани.

«То що мені потрібно? 100? Щоразу, коли подвоюю значення, наполовину наближаюся до осі у. Але так і не дістаюся…»

Вона друкує 100.

«Уже близько. Але ще ні».

Рене починає міркувати вголос. Очевидно, що вона вже майже знайшла відповідь. «Ну, я ж знала це… знала ж. Для кожної цифри. Я не розумію, чому так…»

Вона замовкає, мружачись на екран.

«Я вже заплуталася».

Зрештою, вона второпала.

«О, так! То це ж будь-яке число вгору й нуль убік. Будь-яке число, поділене на нуль». Її обличчя сяє. «Вертикальна лінія – будь-що, поділене на нуль. І це невизначене число. Гаразд. Тепер усе зрозуміло. Крива вертикальної лінії невизначена. Тепер це має сенс. Я вже не забуду».

6

Протягом своєї кар’єри Шонфельд знімав на відео безліч студентів, коли вони билися над розв’язанням математичних задач. Проте запис Рене є одним з його найулюбленіших, оскільки ілюструє те, що він вважає за секрет вивчення математики. Від моменту, коли Рене починає грати з комп’ютерною програмою, й до того, як вона вигукує «О, так!», минає двадцять дві хвилини. Це багато часу. «Це математика з восьмого класу, – коментує Шонфельд. – Якби я замість Рене посадив середньостатистичного учня восьмого класу, то вже після кількох спроб він сказав би: „Не розумію. Поясніть“.» Шонфельд якось запитав групу учнів, скільки часу вони б приділили домашньому завданню перед тим, як вирішити, що воно для них надто складне. Їхні відповіді варіювалися від тридцяти секунд до п’яти хвилин, причому середня тривалість спроби – дві хвилини.

Проте Рене не здається. Вона експериментує. Вона повертається до початку знову й знову. Вона розважає вголос. Робить наступні спроби і не здається. На якомусь підсвідомому рівні вона розуміє: з теорією про те, як намалювати вертикальну лінію, щось негаразд, але вона не збирається зупинятися, поки не впевниться, що має рацію.

Рене не наділена здібностями до математики. Абстрактні поняття, як-от крива й безкінечність, їй не зрозумілі. А втім, Шонфельд не припиняє дивуватись їй.

«Вона має бажання розв’язати задачу. Вона не скаже: „Ваша правдa“. Не піде геть просто так. Це їй не притаманне. І це дуже незвично». Шонфельд відмотує запис назад до моменту, коли Рене щиро дивується чомусь, побаченому на екрані.

«Дивіться, – каже він. – Знову пробує. Мої студенти вже заспокоїлися б. Вона натомість гадає: „Це не поєднується з тим, що я думаю. Я не розумію. Це важливо. Мені потрібне пояснення“. І, щойно діставши пояснення, вона каже: „Так, усе слушно“».

У Берклі Шонфельд веде курс із розв’язання проблем, сенс якого полягає в тому, щоб відучити студентів від їхніх математичних звичок, які вони здобули на шляху до університету. «Я обираю проблему, вирішення якої мені не відоме, – пояснює Шонфельд. – Я кажу студентам: у вас буде двотижневий домашній іспит. Ваші звички мені добре відомі. У перший тиждень ви не робитимете нічого й почнете працювати над завданням лише на другий. Проте я хочу вас попередити: якщо ви працюватимете над цим завданням один тиждень, то відповіді не знайдете. З іншого боку, якщо ви почнете роботу на другому тижні, то будете розчаровані. Прийдете до мене й скажете: це неможливо розв’язати. А я відповім: і далі працюйте – і на другому тижні помітите значний прогрес».

Інколи ми думаємо про здібності до математики як про щось природжене. Ви «це» або маєте, або ні. Однак, на думку Шонфельда, це не так здібності, як ставлення. Ви можете опанувати математику, якщо бажаєте пробувати. Саме цього Шонфельд намагається навчити своїх студентів. Успіх – це функція наполегливості й затятості, а ще бажання працювати протягом двадцяти двох хвилин над тим, що більшість людей покинула б уже за тридцять секунд. Приведіть кілька таких Рене до класу, дайте їм можливість і час вивчати математику для себе, і ви побачите результат. Або уявіть країну, де затятість Рене є не чимось винятковим, а культурною рисою, укоріненою так глибоко, як культура честі на Камберлендському плато. Це була б країна, що добре знається на математиці.

7

Кожні чотири роки міжнародна група педагогів проводить усебічні тести з математики й природничих наук для учнів шкіл по всьому світу. Це TIMSS (той самий тест, про який ви читали раніше у зв’язку з відмінностями між учнями четвертого класу, народженими на початку року та в кінці) і його метою є порівняти досягнення в навчанні між учнями різних країн.

Коли учні починають виконувати тест, їм пропонують також заповнити анкету, у якій багато запитань, включно, наприклад, з таким: яку освіту мають їхні батьки, які їхні погляди на математику, а також які в них друзі. Це не тривіальні вправи. Анкета має близько 120 питань. Чесно кажучи, вона настільки нудна й вимоглива, що більшість залишають принаймні десять чи двадцять запитань без відповіді.

А тепер ми підійшли до цікавої частини. Виявляється, середня кількість поданих відповідей в анкеті відрізняється залежно від країни. Можливо ранжувати країни, що беруть участь, відповідно до кількості здобутих відповідей. Як ви гадаєте, що за картина вимальовується, коли порівняти результати анкети й тесту з математики? А те, що вони майже абсолютно однакові. Іншими словами, країни, чиї учні бажають зосередитися й сидіти досить довго, намагаючись відповідати на кожне запитання безкінечної анкети, виявляються саме тими країнами, де учні найкраще розв’язують математичні задачі.

Людиною, що відкрила цей факт, був дослідник з Пенсильванського університету Ерлінґ Бо. Насправді він побачив цю закономірність цілком випадково. «Думка з’явилася у мене зненацька, – розповідає Бо. Він навіть не міг опублікувати свої спостереження в науковому часописі, оскільки вони звучать дещо химерно. Пам’ятайте, він не твердить, що можливість закінчити анкету й успішно пройти тест із математики пов’язані. Він стверджує, що вони однакові: якщо ви порівняєте два ранжування, то помітите, що вони ідентичні».

Гляньте на це під іншим кутом зору. Уявіть, що кожного року в якомусь прекрасному місті світу відбуваються Олімпійські ігри з математики. Кожна країна відряджає команду, що складається з тисячі восьмикласників. Бо наголошує, що ми можемо передбачити, у якому порядку країни завершать Олімпіаду, не поставивши учасникам жодного математичного питання. Усе, що варто зробити, це дати їм завдання, здатне виміряти, наскільки тяжко вони готові працювати. Насправді навіть завдання давати не треба. Ми зможемо передбачити, які країни є найкращі в математиці, просто подивившись, які національні культури найбільше поважають зусилля й важку працю.

Отож, які ж країни очолюють обидва переліки? Відповідь вас не здивує: Сингапур, Південна Корея, Китай (Тайвань), Гонконг і Японія. Легко здогадатися, що спільного між цими п’ятьма країнами: культури, сформовані під впливом традиції вирощування рису, та змістовна праця[30]. І це саме ті країни, де протягом сотень років бідні селяни, гаруючи на рисових полях по три тисячі годин на рік, казали одне одному: «Кожен, хто може ставати до сходу сонця триста шістдесят днів на рік, неодмінно зробить свою родину заможною[31]».

Розділ дев’ятий. Угода Марити

Усі мої друзі тепер із ЗЦПС

1

У середині 1990-х років на четвертому поверсі школи Луї Ґериха у Нью-Йорку відкрилася експериментальна безкоштовна школа під назвою Академія ЗЦПС[32]. Школа Луї Ґериха розміщується в сьомому районі, відомому під іншою назвою – Південний Бронкс, одна з найбідніших околиць Нью-Йорка. Це сіра будівля 1960-х років, що стоїть через дорогу від бляклих висоток. За кілька кварталів від Ґранд-Конкорс – один з районів Нью-Йорка, у якому ви не побажаєте опинитися наодинці після настання темряви.

ЗЦПС – середня школа. Класи там досить великі: у п’ятому є дві підгрупи по тридцять п’ять учнів у кожній. До слова, вступних іспитів чи вимог до зарахування там немає. Учнів обирають навмання серед усіх чотирикласників, які проживали у Бронксі й підлягали зарахуванню. Близько половини учнів – афроамериканці, решта іспанці. Три чверті від загальної кількості дітей – з неповних сімей. Дев’яносто відсотків підпадають під категорію «харчування безкоштовне або за зниженою ціною», а це означає, що родини заробляють настільки мало, що федеральний уряд бере на себе витрати на їхнє харчування в обід.

Академія ЗЦПС здається саме тією школою й саме в такому районі, що змушує вчителів навісніти від розпачу, однак тієї миті, коли ви опиняєтеся в стінах школи, то розумієте, що це геть не так. Тут учні спокійно ходять коридорами одне за одним. На уроках їх вчать повертатися до співрозмовника й говорити з ним згідно із протоколом, відомим як «УССПКС»: усміхайся, сиди рівно, слухай, питай, кивай, коли з тобою розмовляють, слідкуй очима. На стінах у шкільних коридорах висять сотні прапорців коледжів, до яких вступили випускники школи. Торік сотні родин з усього Бронкса брали участь у лотереї на вступ до п’ятого класу ЗЦПС. Не буде перебільшенням сказати, що за десять років свого існування ЗЦПС стала однією з найбажаніших безкоштовних шкіл Нью-Йорка.

ЗЦПС найбільш знана своїм вивченням математики. У Південному Бронксі лише близько 16 % учнів середньої школи знають математику на рівні шкільної програми чи вище. Але в ЗЦПС уже до кінця п’ятого класу багато хто називає математику своїм улюбленим предметом. У сьомому класі учні ЗЦПС починають вивчати алгебру. До кінця восьмого класу 84 % навчаються на рівні чи вище від рівня свого класу, а значить, ця строката компанія обраних навмання бідних дітей з обшарпаних будинків одного з найгірших районів країни – чиї батьки, до слова, ні ногою до коледжу – математику знають незгірше від учнів восьмих класів престижних шкіл у заможних околицях Америки. «Ми старанно навчаємо дітей читати, – каже Девід Левін, який з колегою Майклом Файнберґом заснував школу 1994 року. – Їм нелегко дається письмо, проте коли вони залишають нашу школу, то дають перцю в математиці».

Зараз у США працює п’ятдесят шкіл ЗЦПС, і відкриваються ще. Програма ЗЦПС представляє одну з найбільш багатообіцяльних нових навчальних філософій у США. Одначе успіх забезпечили не так навчальний план, учителі, гроші чи інституційні новації. ЗЦПС є, радше, організацією, яка стала успішною завдяки тому, що сприймає всерйоз культурний спадок.

2

На початку ХІХ століття група реформаторів розпочали утверджувати систему безкоштовної освіти у США. У той час безкоштовною школою був безсистемний набір сільських шкіл, що складалися з однієї кімнати й управлялися місцевою владою, та переповнені міські класи, розкидані по всій країні. У сільській місцевості школи закривали навесні й восени, а працювали вони потім усе літо, щоб діти могли допомагати під час сезону висаджування й збирання врожаю. У місті багато шкіл відображали тривалий і хаотичний розклад батьків учнів, вихідців з робітничого класу. Реформатори ж мали на меті впевнитися, що всі діти підуть до школи, а безкоштовна школа дає всеохопне навчання, себто всі діти матимуть достатньо годин, щоб навчитися читати й писати, виконувати базові арифметичні дії й бути ефективними громадянами.

Як зазначив історик Кеннет Ґолд, ранні реформатори освіти надзвичайно дбали про те, щоб діти не зазнавали надлишку навчання. До прикладу, 1871 року комісар з питань освіти США опублікував звіт Едварда Джарвіса про «Зв’язок між освітою та безумством». Джарвіс вивчив 1741 випадок безумства й зробив висновок, що «надмірне навчання» спричинило безумство у 205 випадках. «Навчання закладає підвалини великої кількості причин психічних розладів», – пише Джарвіс. Подібно до нього, піонер безкоштовного навчання у Массачусетсі Орас Манн вважав, що надмірне навчання має «найбільш згубний вплив на вдачу й звички… Нерідко трапляються випадки, коли надмірне стимулювання мозку руйнує здоров’я». В освітянських журналах того часу часто писали про стурбованість із приводу перенапружування чи пригнічення природних здібностей учнів через надмірну кількість навчання.

Ґолд пише, що реформатори:

Виступали за зменшення часу навчання, оскільки довгі періоди відпочинку могли вберегти мозок від пошкодження. Таким чином відмінили суботні заняття, скоротили навчальний день і подовжили час канікул – усе це з’явилось у ХІХ столітті. Учителів попереджали, що «коли [учні] навчаються, їхні тіла не можна втомлювати браком руху, а мозок перенапружувати тривалим навантаженням». Відпочинок також давав певні можливості для поліпшення когнітивних і аналітичних навичок. Один з дописувачів «Вчителя Массачусетсу» пропонує думку, що «саме в момент звільнення від відчуття напруги, що дає навчання, хлопчики й дівчатка, так само як чоловіки та жінки, розвивають у собі звичку думати й рефлексувати, достоту як чоловіки та жінки, а також робити власні висновки, незалежно від того, чого їх вчать, і авторитету інших».

Ця думка, за якою зусилля слід розбавляти відпочинком, кардинально відрізняється від азійського бачення навчання й, звичайно, роботи. Одначе знову ж таки, азійський світогляд сформовано рисовим полем. У дельті Перлинної ріки селяни збирали по два, інколи три врожаї на рік. Під паром земля була дуже нетривалий час. Характерною рисою вирощування рису були поживні речовини, які потрапляли у ґрунт із водами в процесі зрошування, отож-бо що більше обробляти шмат землі, то родючішим він стає.

У західному ж сільському господарстві все якраз навпаки. Якщо землю не залишати під паром кожні кілька років, вона виснажується. Поля пустують щозими. За тяжкою працею навесні й восени слідом іде відпочинок улітку і взимку. Саме таку логіку реформатори застосовували до розвитку молодих умів. Ми формулюємо нові ідеї за аналогією, відштовхуючись від відомого нам до невідомого, а реформатори добре знали ритми сільськогосподарського циклу. Розум треба вирощувати. Проте не занадто, інакше він виснажиться. Якими ж були ліки від можливого виснаження? Тривалі літні канікули – визначальний і характерний американський спадок, який мав потужні наслідки для моделі навчання й сьогодні.

3

Під час американських освітніх дебатів рідко згадують про літні канікули. Їх вважають за постійну та непорушну рису шкільного життя, як-от шкільний футбол чи випускний бал. А зараз погляньте на результати тестів у початковій школі й дізнайтеся, чи не похитнеться ваша віра у важливість тривалих літніх канікул.

Ці дані взято з дослідження Карла Александера – соціолога Університету Джонса Гопкінса. Александер простежив за розвитком 650 першачків з балтиморських шкіл, узявши до уваги їхні бали з математики та результати іспиту з навичок читання під назвою Каліфорнійський тест досягнень. Тут подано результати із читання за перші п’ять років початкової школи, розбиті на соціоекономічні класи – низький, середній та високий.

Погляньте на першу колонку. У першому класі учні починають зі значними, але не переважними відмінностями у знаннях та вміннях. Першачки із заможних родин мають перевагу над першачками з бідних родин у тридцять два бали. До речі, першокласники з бідних родин Балтимора дуже слабкі. Тепер погляньте на п’яту колонку. Уже чотири роки потому початкова помірна розбіжність між заможними й бідними зросла більше ніж удвічі.

Цей «розрив у досягненнях» – феномен, що його спостерігають знову й знову, й зазвичай він провокує одну з двох відповідей. Перша відповідь полягає у тому, що діти з бідних сімей не мають спадкової схильності до навчання на відміну від дітей з більш привілейованим підґрунтям. Тобто вони не такі розумні. Другий, дещо оптимістичніший висновок, звучить так: наші школи не можуть упоратися з бідними дітьми: ми не надаємо їм достатньо якісного навчання. Й ось тут дослідження Александера стає цікавим, оскільки виявляється, що жодне з пояснень не є правильним.

У Балтиморі учні не проходять «Каліфорнійський тест» лише наприкінці навчального року в червні. Натомість, діти складають цей іспит іще у вересні, щойно закінчилися літні канікули. Александер зрозумів, що другий набір результатів тесту дає нагоду провести дещо інший аналіз. Якщо дивитися на різницю між балами, що їх учень дістав на початку навчального року у вересні, й балами, отриманими в червні, то можна визначити – досить точно: скільки учень чи учениця навчився протягом року. А якщо подивитися на відмінність між результатами в червні, а тоді в наступному вересні, то можна побачити, як багато учень чи учениця навчилися протягом літа. Іншими словами, він міг визначити – частково принаймні – наскільки розрив у досягненнях є вислідом того, що відбувалося протягом навчального року, й того, що мало місце протягом літніх канікул.

Розпочнімо з досягнень шкільного року. Ця табличка ілюструє, на скільки балів збільшилися результати тестів з моменту навчання у вересні до моменту, коли заняття завершилися в червні. Колонка «Усього» показує сукупні результати за всі п’ять років початкової школи.

Тепер ситуація абсолютно відрізняється від показаного в першій таблиці. Згідно з першими результатами виглядає так, наче діти з бідних родин вчаться гірше. Проте зараз ми чітко бачимо, що це неправда. Подивіться на колонку «Усього». По закінченні п’яти класів початкової школи бідні діти навчаються краще від дітей з найзаможніших родин, показуючи результат 191 бал проти 186. Вони відстають від дітей середнього класу лише на незначну кількість балів і вже за рік, у другому класі, вчаться більше, ніж діти із середнього чи вищого класу.

Тепер погляньмо, як змінилися бали за читання протягом літніх канікул.

Ви бачите різницю? Подивиться на першу колонку, яка вказує на те, що відбулося протягом літа після першого класу. Діти багатих батьків повернулись у вересні до школи, і їхні бали за читання підскочили на 15 пунктів. Бідні діти повернулися після літніх канікул, і їхні бали опустилися майже на чотири. Незаможні діти можуть обігнати багатих у навчанні протягом навчального року. Проте влітку вони сильно відстають.

Погляньте на останню колонку, що підсумовує всі літні досягнення з першого по п’ятий класи. Бали за читання у бідних дітей збільшилися до 0,26. Що стосується навичок читання, то, коли бідні діти не відвідують школу, вони нічого не навчаються. І навпаки, навички читання в дітей із заможних родин збільшилися до 52,49 бала. Фактично всі переваги, що їх мають діти із заможних родин над учнями з бідних, є вислідом незбіжності в тому, як діти з багатих родин навчаються, коли не відвідують школу.

Що ми тут бачимо? Цілком імовірно, що це і є наслідками різних стилів виховання, про які ми говорили в розділі про Криса Ланґана. Пригадайте Алекса Вільямса, дев’ятирічного хлопчика, за яким спостерігала Аннет Ларо. Його батьки вірили в погоджений розвиток. Він відвідує музеї, бере участь у різноманітних програмах, ходить до літнього табору, де також має заняття. Якщо йому стає нудно вдома, то він завжди може почитати одну із численних книжок. Батьки вбачають свій прямий обов’язок у тому, щоб він активно взаємодіяв зі світом. Не дивно, що Алексові знання з математики та навички читання поліпшуються за літо.

Проте Кеті Бриндл усього цього позбавлена. Батьки не мають грошей на літній табір. Мама не возить її на спеціальні заняття, і в будинку немає безлічі книжок, які можна читати, коли заманеться. Мабуть, їй лишається тільки дивитися телевізор. Незважаючи на це, вона може прекрасно провести літні канікули, знайомлячись із новими дітьми, граючи на вулиці та досхочу тішачись літнім відпочинком. Жодне із цих занять не допоможе поліпшити знання з математики та вдосконалити навички читання, позаяк кожен безтурботний день, проведений із друзями, віддаляє її результати від Алексових. Не забуваймо, що Алекс не конче є розумніший, аніж Кеті. Він просто навчається краще: він приділяє навчанню навіть літні місяці в той час, як Кеті дивиться телевізор та бавиться надворі.

Дослідження Александера навіює підозру, що освіта у США мусить проходити зовсім по-іншому. Занадто багато часу гайнують на розмови про зменшення розміру класу, перебудови навчального плану, купівлю блискучого леп-топа для кожного школяра та збільшення коштів на фонд школи. І це все спонукає думати, що з роботою школи щось негаразд. Але поверніться до другої таблички, яка показує, що відбувається між вереснем і червнем. Школи працюють насправді. Єдиною проблемою зі школою є те, що її недосить для дітей, котрі вчаться не дуже добре.

Александер провів дуже просте обчислення, воліючи показати, що відбулося б, якби діти з Балтимора відвідували школу протягом усього року. До закінчення початкової школи діти з бідних та діти із заможних родин знали б математику та читання приблизно на одному рівні.

Несподівано причини надзвичайних математичних здібностей азіатів стають іще очевиднішими. У школах Азії немає довгих літніх канікул. А як інакше? Культури, які бачать шлях до успіху в готовності прокидатися вдосвіта триста шістдесят днів на рік, навряд дадуть своїм дітям три місяці літніх канікул. Середня тривалість навчального року в США – 180 днів, у Південній Кореї – 220, а в Японії – 243 дні.

Одним із запитань до дітей під час математичного тестування по всьому світу було таке: скільки питань з алгебри, лічби й геометрії, згаданих у тесті, вони нещодавно вивчили в школі. Учні дванадцятого класу з Японії відповіли: 92 %, і це результат відвідування школи 243 дні на рік. За цей час ви маєте змогу вивчити все, що треба, й не забути його до наступного навчального року. Учні дванадцятих класів США назвали іншу цифру – 54 %. Найбідніші учні Америки не мають проблеми зі школою. Натомість, є проблема з літніми канікулами, й саме її прагнуть розв’язати школи ЗЦПС. Вони заповзялися принести уроки рисового поля до американського середмістя.

4

«Заняття починаються о 7: 25, – розповідає Девід Левін про розклад уроків ув Академії ЗЦПС. – До 7: 55 учні мають заняття для розвитку мислення. Тоді 90 хвилин англійської, 90 хвилин математики щодня, окрім п’ятого класу, коли заняття з математики щодня триває дві години. Ще година природничих наук, година соціальних, година музики принаймні двічі на тиждень, а ще година й 15 хвилин на гру в оркестрі. Це обов’язкове для всіх. Отож, навчання триває від 7: 25 до 5 години вечора. Після п’ятої діти виконують домашнє завдання, займаються спортом. Є діти, котрі залишаються в школі з 7: 25 ранку до 7 вечора. Якщо взяти звичайний день і відняти від нього час на обід та відпочинок, то ви побачите, що наші діти за навчанням проводять на 50–60 % більше, ніж учні традиційних державних шкіл».

Левін стояв у головному коридорі школи. Саме була обідня перерва й учні спокійно проходили одне за одним, одягнені в сорочки з емблемами ЗЦПС. Левін зупинив дівчинку, у якої край сорочки виліз назовні. «Зроби мені ласку, як матимеш нагоду, – він жестом показує, як заправляє сорочку. – У суботу діти навчаються з дев’ятої ранку до першої години дня, – розповідає він. – Улітку з восьмої до другої». Кажучи про літо, Левін має на увазі, що учні ЗЦПС навчаються три додаткові тижні в липні. Це якраз для дітей з родин, які мають низький дохід і про яких Александер зазначив, що вони втрачають знання протягом довгих літніх канікул. Саме тому обов’язок ЗЦПС – не мати тривалих літніх канікул.

«Починати важко, – зізнається Левін. – До кінця дня діти заряджені. Частково це витривалість, почасти – мотивація. Частково це стимул, винагорода й веселощі. Ще панує стара добра дисципліна. Тут усе в одному кошику. Ми багато розмовляємо про витримку й самоконтроль. Повірте, значення цих слів їм відоме».

Левін пройшов коридором до аудиторії, де у восьмого класу саме триває заняття з математики, і зупиняється ззаду. Учень на ім’я Аарон стояв перед класом, розв’язуючи одну із задачок, обов’язкових до виконання щоранку. Учитель Френк Коркоран, чоловік років тридцяти із зав’язаним у хвіст волоссям, сидить поруч і лише зрідка направляє дискусію. Така сцена повторюється в американських класах щодня. Є лише одна відмінність. Аарон стоїть перед класом, розв’язуючи задачу, ось уже двадцять хвилин – методично, ретельно, заручившись підтримкою класу, він намагається не просто знайти відповідь, а й з’ясувати, чи є більше від одного розв’язку. Він зараз нагадував Рене, яка старанно знову й знову намагалася знайти невизначений кутовий коефіцієнт.

«Додатковий час робить атмосферу не такою напруженою, – коментує вчитель після завершення уроку. – Як на мене, то проблему з вивченням математики становить підхід „порятунок тих, хто потопає, є справою рук самих потопельників“. Усе відбувається дуже швидко, і діти, котрі першими схоплюють суть, отримують винагороду. Звідси й переконання, що одним математика дається, а іншим – ні. Гадаю, довший час дає вчителю змогу краще пояснити матеріал, а дітям – сидіти та слухати, спостерігати й повторювати набагато повільніше. Звучить парадоксально, але робимо все повільніше і, як наслідок, устигаємо набагато більше. Тоді запам’ятовуємо більше, розуміємо більше матеріалу. Мені це дозволяє бути розслабленішим, спокійнішим. Ми бавимося в ігри. Діти можуть розпитувати про те, що їх цікавить, і коли я пояснюю, то не відчуваю, що вже не залишилося часу». Додатковий час дав Коркорану нагоду зробити математику змістовною: надати можливість учням побачити зв’язок між зусиллям та винагородою.

На стінах класу висять десятки сертифікатів із проведених Нью-Йоркським правлінням вищих шкіл іспитів, а це свідчить про першокласні успіхи учнів Коркорана. «Навчалась у нас одна дівчинка, – розповідає Коркоран. – Математику знала погано, плакала щосуботи. Сльози великі такі крапали, – пригадуючи, учитель виказує емоції. Опускає очі. – Кілька тижнів тому надіслала електронного листа. Навчається зараз у коледжі на бухгалтерській справі».

5

Історія диво-школи, що перетворює невдах на успішних людей, для нас не нова. Це якраз із книжок, що надихають, і сентиментальних голлівудських кінострічок. Проте реальність місця на кшталт ЗЦПС далеко не така гламурна. Щоб зрозуміти, що означає навчатися на 50–60 % більше, послухайте про звичайний день учениці ЗЦПС.

Ученицю звати Марита. Вона єдина дитина в неповній родині. Мати її не навчалася в коледжі. Вони живуть в однокімнатній квартирці у Бронксі. Раніше Марита ходила до парафіяльної школи недалеко від дому, поки її мама не почула про ЗЦПС. «Коли я навчалась у четвертому класі, ми з подругою Танею подали документи до ЗЦПС, – каже Марита. – Я пам’ятаю міс Овенс, вона проводила співбесіду. Вона розповідала про тутешні порядки, і мені здалося, що я вирушаю до в’язниці. Я тоді ледь не розплакалася. І міс Овенс сказала, що якщо я не хочу підписувати, то не мушу. Але матуся була поряд, отож, я все ж підписала».

Після цього життя змінилося кардинально. (Читаючи, не забувайте, що Мариті – 12 років.)

«Я прокидаюся за п’ятнадцять хвилин шоста, – розповідає Марита. – Чищу зуби, приймаю душ. Якщо спізнююся, то снідаю вже в школі. Зазвичай мама мене сварить, що я довго збираюся. Потім я зустрічаюся з друзями Діаною та Стівеном на автобусній зупинці й ми сідаємо на автобус № 1».

Пробудження о 5: 45 – явище, типове для учнів ЗЦПС, оскільки багато часу забирає поїздка на автобусі й метро. Левін зайшов на урок музики в сьомому класі, на якому були присутні 17 дітей, і попросив їх відповісти підняттям рук, хто коли прокидається. Лише кілька прокидаються по шостій ранку. Три чверті встають до шостої ранку. І майже половина сказала, що прокидається до 5: 30. Однокласник Марити, хлопчик Хосе, повідомив, що інколи мусить вставати о третій чи четвертій ранку, закінчує виконувати домашнє завдання, а тоді «лягає ще поспати трохи».

Марита веде далі розповідь:

Зі школи я виходжу о п’ятій вечора, якщо не валандаюся ніде, то повертаюся додому о пів на шосту. Швиденько вітаюся з мамою і починаю робити домашнє завдання. Якщо уроків небагато, то мені треба усього дві чи три години, і я закінчую о дев’ятій. Якщо потрібно написати есей, то затримуюся до десятої або десятої тридцяти.

Інколи мама змушує мене зробити перерву на вечерю. Я кажу їй, що хочу закінчити з уроками, але вона наполягає, що я мушу попоїсти. Отож, десь о восьмій годині я роблю перерву, скажімо, на півгодини і їм. Тоді знову до уроків. Потім мама просить розповісти про справи у школі, то я швидко все роблю, бо мені об одинадцятій треба вже лягати спати. Я готую речі на завтра й лягаю в ліжко. Я розповідаю мамі про свій день, наприкінці розмови вона майже засинає, а на годиннику вже близько 23: 15. Тоді я засинаю, і наступного ранку все починається наново. У нас лиш одна кімната, проте вона велетенська і її можна розділити на дві. Ліжка в нас по обидва боки. Ми з мамою дуже близькі.

Марита розповідає про це спокійно, викладає сухі факти, навіть не підозрюючи, наскільки незвичною є її ситуація.

«Інколи я не лягаю спати тоді, коли повинна. Я лягаю, наприклад, о дванадцятій ночі й абсолютно не висипаюся. Я дріматиму на заняттях, але доведеться прокидатися, бо ж мушу сприймати інформацію. Пам’ятаю, якось сиділа на уроці й буквально засинала. Учитель побачив і каже: „Можна з тобою поговорити після уроку?“ Учитель запитав: „Ти чому засинаєш?“ А я кажу, що лягла дуже пізно. На що він відповів: „Лягай раніше“.»

6

Життя Марити не схоже на життя звичайної дванадцятирічної дитини. І звісно, не такого життя ми бажали б для дівчинки її віку. Ми вважаємо, що діти повинні мати достатньо часу для ігор, мрій та сну. Марита ж має обов’язки. Її попросили зробити такий самий складний вибір, як і корейських пілотів. Аби стати успішними у своєму ділі, вони змушені відмовитись від частини власної ідентичності, позаяк повага до влади, що просякає всю корейську культуру, не працює в кабіні екіпажу. Марита змушена робити те саме, оскільки її культурний спадок не вписується в обставини її життя – не тоді, як родини із середнього чи вищого соціального класу протягом вихідних та літніх канікул додатково навчають і розвивають своїх дітей. Громада Марити не дає їй того, чого вона потребує. Що їй залишається робити? Пожертвувати вечорами, вихідними та друзями, себто всіма складниками старого життя, заради ЗЦПС.

Ось іще уривок розповіді Марити, що межує з відчаєм:

Коли я лише перейшла до п’ятого класу ЗЦПС, то ще спілкувалася з однією дівчинкою зі школи, де раніше навчалася. Отож, повертаючись зі школи в п’ятницю, я заходила до неї додому й була там, поки моя мама не поверталася з роботи. Я була в неї вдома й робила домашнє завдання. Моя подружка ніколи нічого не робила. «Господи, ти так довго там залишаєшся», – казала вона мені. Якось вона говорила, що хотіла б теж навчатися у ЗЦПС, але там так складно, що більше вона цього не хоче. Я відповідала їй: «Усі кажуть, що у ЗЦПС тяжко, але коли починаєш навчатися, то вже не так і страшно». Вона відказувала: «Просто ти розумна». «Усі розумні», – казала я. Подруга була розчарована. Бо ми залишалися в школі довго й мали багато домашнього завдання, проте я запевняла, що це допомагає нам краще вчитися на уроках. А ще вона сказала, що не хоче більше про це слухати. Що ж, тепер усі мої друзі із ЗЦПС.

Однак подумайте про перспективи Марити. Вона уклала своєрідну угоду зі школою. Марита щодня вставатиме за п’ятнадцять шоста, ходитиме до школи навіть по суботах і до одинадцятої вечора робитиме домашнє завдання. Своєю чергою ЗЦПС обіцяє забрати бідних дітей, як вона, й дати їм шанс вийти в люди. 84 % з них піднімуть рівень знань з математики. А надто, 90 % учнів ЗЦПС одержують стипендії від приватних чи парафіяльних шкіл замість того, щоб відвідувати безцільні школи у Бронксі. А ще важливішим є те, що, маючи такий досвід, 80 % випускників ЗЦПС продовжать навчання в коледжі. У багатьох випадках. Вони будуть першими зі своїх родин, кому це вдалося.

То невже це не вигідна угода? Усе, що ми дізналися в цій книжці, указує на те, що досягнення успіху є передбаченим. Успіху досягають не найрозумніші. Інакше Крис Ланґан стояв би поруч із Айнштайном. Успіх також не є сумою рішень та зусиль, що залежать лише від нас. Це, радше, дар. Успішні ті, хто дістав можливості, а також мав силу й розум їх утримати та скористатися з них. Для хокеїстів і футболістів, народжених у січні, це був ліпший шанс потрапити до команди, де грають усі зірки. Для «Бітлз» то був Гамбург. Біллові Ґейтсу пощастило народитися в правильний час й отримати комп’ютерний термінал. Джо Флом і засновники «Вахтель, Ліптон, Розен і Катц» мали багато щасливих випадків. Вони народились у правильний час у правильних батьків правильної національності, що дало їм нагоду двадцять років практикувати законодавство поглинання майна, поки решта юристів за це не бралася. «Корейські авіалінії» повністю змінили стратегію, подарувавши пілотам можливість позбавитися тиску їхнього культурного спадку.

Урок дуже простий. Дивовижно, однак, наскільки часто ми його не помічаємо. Міф про найкращих, найрозумніших, а також тих, хто зробив себе сам, пропонує думку: щоб мати найвидатніший людський потенціал, треба лише виокремити людей, що подають надію, і справу зроблено. Ми позираємо на Білла Ґейтса й з почуттям самовіншування кажемо: «Наш світ дозволив тринадцятирічному хлопцю стати видатним підприємцем». Проте це хибний урок. Наш світ 1968 року лише дозволив тринадцятирічному хлопцеві дістати безлімітний доступ до термінала. Якби таку можливість дістали ще мільйон підлітків, скільки компаній «Майкрософт» ми б зараз мали? Коли ми хибно тлумачимо чи ігноруємо справжні уроки досягнення успіху, ми розкидаємося талантом задарма. Якби в Канаді була ще одна хокейна ліга для дітей, народжених у другій половині року, ми мали б удвічі більше хокеїстів-зірок. А от тепер помножте втрачений потенціал у кожній галузі й професії. Наш світ міг би бути значно багатшим, аніж він є зараз.

Мариті не потрібна нова школа з акрами полів для гри й блискучим обладнанням. Вона не потребує леп-топа, меншої кількості учнів у класі та вчителя із вченим званням, або ж більшої квартири. Їй не потрібен вищий рівень IQ чи швидкий розум, як у Криса Ланґана. Хоча, звичайно, мати це все було б приємно. Мариті потрібен шанс, бо люди з її світу рідко дістають бодай один шанс досягти чогось у житті. Ви лише погляньте на шанс, який вона здобула! Хтось приніс шматок рисового поля до Бронкса й пояснив їй справжні дива змістовної роботи.

Епілог. Історія з Ямайки

Якщо нащадки малих кольорових сімей народжувалися, то вони ставали вільними

1

Дев’ятого вересня 1931 року молода жінка Дейзі Нейшен народила двох дівчаток-близнючок. Вони із чоловіком Дональдом учителювали в крихітному селищі Гервуд у центральній парафії Ямайки Сент-Кетрін. Донечок вони назвали Джойс і Гоуп. Коли Дональда сповістили, що в нього народилися близнючки, він упав навколішки й став молитися.

Родина Нейшен жила в невеличкому будиночку на землях англіканської церкви Гервуда. Будівля школи – довга однокімнатна споруда – була зовсім поруч. Інколи дітей у класі було триста, деколи – менше від двадцяти. Діти читали вголос, писали на грифельних дошках. За нагоди заняття проводили надворі під манговими деревами. Якщо діти не слухалися, Дональд Нейшен проходив з одного кінця класу до іншого, розмахуючи паском, доки учні не заспокоювалися й не посідали свої місця.

Дональд був показним чоловіком, спокійним та гідним, а ще любив книжки. У його маленькій бібліотеці були поетичні збірки, студії з філософії та романи Сомерсета Моема. Щодня Дональд ретельно перечитував газети, стежачи за новинами й подіями у світі. Увечері до нього приходили друзі – архідиякон Гай та пастор англіканської церкви, який жив за пагорбом. Отож, вони заходили в гості до Дональда, умощувалися на веранді й міркували про проблеми Ямайки. Дейзі, дружина Дональда, була з парафії Сент-Елізабет. Її дівоче прізвище – Форд, батько тримав невелику продуктову крамничку. Дейзі була однією з трьох сестер, відомою своєю вродою.

В одинадцять років близнючки отримали стипендію до пансіону Святої Гільди. То була стара приватна англіканська школа, створена для дочок духівництва, власників та наглядачів. Звідти вони подали документи до університетського коледжу в Лондоні, їх прийняли. Незабаром Джойс пішла на вечірку з нагоди двадцять першого дня народження молодого математика, англійця Ґрегема. Він підвівся й, декламуючи вірш, забув слова. Джойс було ніяково, але незрозуміло чому – вона його зовсім не знала. Згодом Джойс і Ґрегем покохали одне одного й побралися. Вони переїхали до Канади. Ґрегем став професором математики, а Джойс – успішною письменницею та сімейним психологом. У них народилося троє синів. Вони збудували красивий будинок на пагорбі, далеко за межами міста. Прізвище Ґрегема – Ґладвелл. Він – мій батько. Джойс Ґладвелл – то є моя мати.

2

Це історія успіху моєї матері, і вона неправдива… Ні, це не брехня, у якій усі події вигадано. Проте вона хибна в тому сенсі, що неможливо розповісти історію Білла Ґейтса, не згадавши про комп’ютери у школі «Лейксайд», або оповідати про здібності азіатів до математики, випустивши подробиці про рисові поля. Тут немає багатьох можливостей, що їх дістала моя мати, немає також згадки про її культурний спадок.

1935 року, коли мамі та її сестрі було по чотири роки, на Ямайку завітав історик Вільям М. Макміллан. Він був професором в Університеті Уїтвотерзранд у Йоганесбурзі, Південна Африка. Макміллан випереджав свій час: його турбували соціальні проблеми чорношкірого населення в Південній Африці, а тому він прибув на Кариби, щоб висловити свою позицію стосовно цього.

Чільне місце серед проблем, на думку Макміллана, посідала система освіти. Формальне навчання – якщо так можна назвати те, що відбувалося в дерев’яному сараї, неподалік будинку моєї бабусі, – тривало лише до тринадцяти років. На Ямайці не було державних шкіл та університетів. Діти з науковими здібностями в підлітковому віці займалися з директором школи, а далі, якщо пощастить, вступали до коледжу. Хто мав більші амбіції, знаходили спосіб потрапити до приватної школи, і вже звідти йшли до університету США чи Англії.

Одначе стипендій було вкрай мало, навчання у приватних школах могли собі дозволити лише діти привілейованих батьків. «Міст із початкової школи до середньої, – писав згодом Макміллан у своїй книжці „Попередження з Вест-Індії“, палко критикуючи ставлення Англії до своїх колоній, – вузький та непевний. Система освіти нічого не робила для вихідців з „нижчих“ класів». Далі він пише таке: «Єдине, що робили ці школи, так це поглиблювали й загострювали соціальні відмінності». Якщо уряд не надасть народу змогу навчатися, застерігав він, бути біді.

За рік після виходу книжки Макміллана Карибський басейн потерпав від хвилі заколотів та неспокою. Чотирнадцять людей загинули, п’ятдесят дев’ять поранено у Тринідаді. Чотирнадцять убито й сорок сім поранено на Барбадосі. На Ямайці відбулася низка жорстоких повстань і було оголошено надзвичайний стан. У паніці британський уряд узяв близько до серця настанови Макміллана і, серед інших реформ, виділив стипендії для здібних учнів «з усього острова» на навчання у приватних школах. Стипендії стартували 1941 року. Моя мати та її сестра складали іспити наступного року й саме так здобували середню освіту. Якби вони народилися раніше на два, три або чотири роки, вони ніколи не здобули б освіти. Трибом свого життя моя мати завдячує часу народження, заколотникам 1937 року й В. М. Макміллану.

Я сказав, що Дейзі Нейшен, моя бабуся, була «відомою своєю вродою». Проте це досить недбалий та поблажливий опис. Вона була ще й дуже сильна особистість. Те, що мама і її сестра поїхали навчатися до пансіону Святої Гільди – заслуга моєї бабусі. Дід мій був хоч і статечним та освіченим, проте ідеалістом і мрійником. Він жив самими тільки книжками. Хоча в нього й були сподівання щодо доньок, але він не мав енергії та далекоглядності, щоб утілити ці мрії. А от бабуся мала. Пансіон Святої Гільди був її метою: найзаможніші родини навчали там своїх доньок, тож вона бачила, що таке гарна освіта. Її діти не гралися з іншими дітьми в селищі. Вони читали. Латина й алгебра були необхідними предметами для вступу до школи, тож доньок навчав архідиякон Гай.

«Якби ви запитали її про плани на дітей, вона б сказала, що хоче забрати нас звідси, – пригадує моя мати. – Вона вважала, що Ямайка не може запропонувати достойні перспективи. Якщо була можливість, то для неї перешкод не існувало».

Коли прийшли результати іспиту на здобуття стипендії, виявилося, що тільки моя тітка отримала її. Мама не пройшла. Ось іще один факт, про який мовчить історія. Матуся пам’ятає, як батьки стояли в дверях, розмовляючи між собою: «Грошей більше немає». Вони заплатили за навчання за перший семестр, купили дівчатам форму, і кошти в них закінчилися. Що вони робитимуть, коли настане час платити за другий семестр навчання моєї мами? Але ж вони не могли послати одну дочку, а іншу – ні. Моя бабуся була непохитна. Вона відіслала обох дочок – і молилась – а наприкінці першого семестру виявилося, що якась дівчинка одержала дві стипендії, отож другу віддали моїй мамі.

Коли прийшов час вступати до університету, моя тітка виграла те, що називається Centenary Scholarship. «Столітня річниця» означає, що стипендію встановили за сто років після скасування рабства на Ямайці. Її видавали випускникам державних шкіл і, щоб показати, якою мірою Британія вшановує пам’ять знаменної дати скасування рабства, була одна така стипендія раз на рік. Давали її найкращій дівчинці й найкращому хлопчику в різні роки. Рік, коли подавали мою тітку, був «дівчачим» роком. Їй пощастило. Моїй мамі – ні. Маму відрядили до Англії, де їй оплачували проживання, харчування й навчання в Лондонському університеті. Щоб ви розуміли, наскільки великою була сума, розмір стипендії, що її здобула моя тітка, приблизно дорівнював річному доходу моїх дідуся й бабусі. Не було програм позики для студентів, не було банків із кредитними лініями для вчителів із сільської місцевості. «Коли я запитувала батька, – пригадує мама, – він казав: „Грошей немає“».

І що зробила Дейзі? Вона пішла до власника китайського магазину в сусідньому містечку. На Ямайці проживає дуже багато китайців, які з ХІХ століття домінували в комерційному житті Ямайки. Як кажуть острів’яни, магазин не магазин, а «китайська лавка». Так от, Дейзі пішла до «китайської лавки» й позичила гроші в містера Чанса. Ніхто не знає, скільки вона позичила, але сума, мабуть, була величенька. Ніхто не знає, чому містер Чанс позичив гроші Дейзі, окрім хіба того, що це була Дейзі Нейшен, яка завжди сплачувала рахунки й навчала у школі дітей містера Чанса. До слова, китайським дітям не завжди гарно велося в школі на Ямайці. Місцеві дітлахи дражнили китайців: «Китайці їдять собаку». Дейзі була доброю та люб’язною, не схильною до такого ворожого ставлення. Містер Чанс, можливо, відчував себе в боргу перед нею.

«Чи казала вона мені, що робить? – перепитує моя мама. – Я навіть не питала її. Усе сталося само собою. Я подала документи до університету і вступила. Я діяла із цілковитою вірою, що можу покластися на маму, не усвідомлюючи навіть, що я на неї покладаюся».

Своїм навчанням у коледжі Джойс Ґладвелл завдячує В. М. Макміллану, студентці з пансіону, яка віддала свою стипендію, містерові Чансу і, найголовніше, Дейзі Нейшен.

3

Дейзі Нейшен походила з північно-західної частини Ямайки. Прапрадідусем її був Вільям Форд. Він народився в Ірландії й 1784 року, купивши кавову плантацію, прибув на Ямайку. За деякий час після прибуття він купив рабиню та зробив її своєю коханкою. Він помітив її в Аліґатор-Понді, риболовецькому селищі на південному узбережжі. Вона належала до племені Іґбо зі Східної Африки. У них народився син, якого назвали Джоном. Він був «мулатом» – кольоровим, і відтоді всі Форди належали до кольорового класу Ямайки.

На американському півдні було трохи незвично, що білий землевласник мав такі публічні взаємини з рабинею. Сексуальний контакт між білими й чорними вважався за морально неприпустимий. Виходили закони, що забороняли шлюби між білими й чорними, останній з яких скасував Верховний суд США лише 1967 року. Власника плантації, котрий відкрито жив з рабинею, неодмінно виганяли, а нащадки союзу білих і чорних мали залишатися рабами.

На Ямайці до цього ставилися по-різному. Карибський басейн у ті роки був чимось трохи більшим, аніж великою колонією рабів. На одного білого припадало десять чорних. Якщо й були на острові білі жінки, з котрими можна було одружитися, то їх було обмаль. Унаслідок цього переважна більшість білих чоловіків на острові мали чорних коханок. Один британський власник плантації, який вів докладний щоденник своїх сексуальних походеньок, за тридцять сім років на острові переспав зі 138 різними жінками. Майже всі були рабинями і, цілком ймовірно, не всі робили це з власної волі. Білі бачили в мулатах – дітей від цих союзів – потенційних союзників, буфер між ними та величезною армією рабів на острові. Жінки-мулатки були коханками, а їхні діти, зі шкірою світлішою на тон, вільно піднімалися соціальною й економічною драбиною. Мулати рідко працювали в полі. Вони були задіяні лише в домашньому господарстві, що робило їхнє життя легшим. Їх частіше звільняли. Так багато коханок-мулаток отримали значні спадки від білих землевласників, що на Ямайці видали закон, який обмежував спадок двома тисячами фунтів (нечувана сума на ті гроші).

«Коли європеєць прибуває до Вест-Індії та влаштовується тут, то вважає за необхідне знайти собі економку або коханку. Вибір у нього великий: чорні, смагляві, мулатки та метиски. І придбати можна за 100 чи 150 стерлінгів… Якщо в союзі народжувалася дитина, то вона ставала вільною й батьки, які могли собі це дозволити, відсилали її навчатися до Англії у віці трьох або чотирьох років».

У цьому світі народився прапрадід Дейзі. Його звільнили від рабства одне покоління тому, а заразом і від життя у країні, що її найкраще описати як «африканську каральну колонію». Він був вільним чоловіком і мав доступ до освіти. Побрався з мулаткою, наполовину європейкою, наполовину аравак – індіанське плем’я, тубільне на Ямайці. У них було семеро дітей.

«Ці люди – кольорові – мали статус, – каже соціолог з Ямайки Орландо Петтерсон. – До 1826 року в них були всі громадянські свободи, які вони дістали фактично одночасно з ямайськими євреями. Вони голосували. І взагалі могли робити все, що робили білі, і все це в контексті досі наявного рабовласницького суспільства».

«Вони здебільшого були ремісниками. Не забувайте, що на Ямайці розвивалися цукрові плантації, що сильно відрізнялися від бавовняних плантацій на півдні Америки. Бавовна – це переважно сільськогосподарська справа. Ви збирали сировину, а все інше робилося в Ланкаширі чи на півночі. Фабрика мала перебувати на місці, оскільки цукор втрачає цукрозу протягом кількох годин після збору. Вам неодмінно потрібен завод з переробки цукру, іншого вибору не було, одначе такі заводи вимагають багатьох спеціалістів. Бондарів, варильників, теслярів. І ці всі роботи виконували кольорові».

Правда й те, що англійська еліта Ямайки, на противагу американським колегам, не мала інтересу до великого проекту розбудови нації. Вони хотіли збити копійчину й повернутися додому, до Англії. Вони не прагнули залишатися тут – на недружній, як вони вважали, землі. Тому завдання побудови нового суспільства – з величезною кількістю можливостей – впало на плечі кольорових.

«До 1850 р. мер Кінґстона [столиця Ямайки] був кольоровим, – каже Петтерсон. – Кольоровим був і засновник „Дейлі Клінер“ [найбільша газета Ямайки]. Майже із самого початку кольорові почали домінувати серед людей різних професій. Білі робили бізнес або керували плантаціями. Лікарями та юристами ставали кольорові. Школами керували також кольорові. Єпископ Кінґстона був класичним коричневим. Кольорові не були економічною елітою, проте вони стали культурною елітою».

Подана нижче таблиця показує розподіл двох категорій професіоналів Ямайки – юристів і членів парламенту – на початку 1950-х років. Категоризація проходить за кольором шкіри. «Білі й світлошкірі» – це люди, повністю білі або ж такі, хто має чорношкірих предків, але це не так уже очевидно тепер. «Жовто-коричневі» – наступний ступінь світлішої шкіри, та «світло-коричневі» – наступний після «жовто-коричневих» ступінь (і це попри те, що два відтінки одразу помічають лише мешканці Ямайки). Не забуваймо, що в 1950-х роках «чорні» становили 80 % населення Ямайки, кількісно переважаючи «кольорових» у п’ять разів.

Зважте на неймовірні переваги, які мали кольорові від незначного світлішого тону своєї шкіри. Уже за два чи три покоління досягненню професійного успіху значно сприяло мати предка, який працював удома, а не в полі, який 1826 року здобув усі громадянські права, якого цінували, а не тримали рабом, який мав змістовну роботу замість гарувати на ланах, збираючи цукрову тростину.

Словом, честолюбство Дейзі Форд стосовно її власних дочок не взялося нізвідки. Вона успадкувала певні привілеї. Її старший брат Руфус, із яким вона жила в дитинстві, працював учителем. Брат Карлос вирушив на Кубу, а повернувшись на Ямайку, відкрив фабрику з пошиття одягу. Чарльз Форд, батько Дейзі, займався гуртовим продажем сільськогосподарських товарів. Енн, мати Дейзі, походила з роду Павеллів – іще однієї освіченої кольорової родини. За два покоління в цій родині народиться Колін Павелл. Дядько Генрі володів нерухомістю. Дідусь Джон – син Вільяма Форда та його африканської коханки – став проповідником. Не менше як три представники великої родини Фордів отримали стипендію Родса. Якщо моя мати завдячувала В. М. Макміллану, заколотникам 1937 року, містерові Чансу і матері Дейзі Форд, то сама Дейзі – Руфусу, Карлосу, Енн, Чарльзу й Джонові.

4

Моя бабуся була видатною жінкою. Проте не можна забувати, що стрімкий підйом родини Фордів почався з неоднозначного вчинку: Вільям Форд уподобав прапрапрабабусю й купив її на ринку в селищі Аліґатор-Понд.

Раби, яким пощастило менше, мали короткі й сповнені страждань життя. Плантатори Ямайки залюбки вичавлювали всі соки зі своєї живої власності, поки та була ще молодою – працювали раби до знемоги або смерті, – а відтак просто купляли наступну партію на ринку. Власники плантацій не бачили нічого суперечливого в тому, що ростили дітей від рабинь і одночасно ставилися до рабів як до власності. Вільям Тіслвуд, плантатор, який вів каталог своїх сексуальних походеньок, усе життя прожив з рабинею на ім’я Фібба, обожнював її й мав від неї сина. Проте для своїх «польових» рабів він був справжнім безжальним монстром. До тих, хто намагався втекти, Тіслвуд застосовував своє улюблене покарання – «ліки Дербі». Утікача били, а свіжі рани натирали сіллю, соком лайма й перцем. Або раба змушували випорожнити кишечник у рот іншому рабові, якому потім зав’язували рот на чотири-п’ять годин.

Не дивно, що ямайці з коричневою шкірою невимовно раділи, що шкіра в них не така чорна. У цьому полягала їхня велика перевага. Вони порівнювали відтінки кольору шкіри й грали в гру «хто світліший». Ямайський соціолог Фернандо Енрикес писав: «Якщо – а це не було рідкістю – в одній родині діти мали різний відтінок шкіри», то

перевага надавалася дітям з найсвітлішою. У юності, аж до шлюбу, темніші члени родини трималися на віддалі, коли друзі світлих чи світліших членів родини розважалися. Вважалося, що світла дитина робила колір родини ще світлішим, і тому ніщо не повинно було завадити її успіху, а надто шлюбу, який здатен іще більше підняти статус усієї родини. Світлі намагалися розірвати стосунки з темними членами родини. При цьому темніші члени негритянської родини всіляко підтримували спроби свого світлого родича «скидатися» білим. Такі сімейні взаємини заклали підґрунтя до громадського маніфесту упереджень, пов’язаних з кольором шкіри.

Моя родина також не вбереглася від цього вірусу. Дейзі надзвичайно пишалася тим, що її чоловік був світлішим од неї. Утім, це саме упередження повернулося їй: «Дейзі гарненька, – казала її свекруха, – проте вона надто темна».

Одна з родичок моєї матері (назву її тітка Джоан) також добачала в кольорі шкіри щось надзвичайне. Сама вона була «білою і світлою», однак чоловік її був, як кажуть на Ямайці, «інджун» – зі смаглявою шкірою та прямим чорним волоссям. Доньки їхні були схожими на батька. Якось, уже ставши вдовою, вона їхала потягом у гості до доньки й познайомилася зі світлошкірим чоловіком. Про те, що сталося далі, тітка Джоан розповіла лише моїй матері, та й через багато років і невимовно соромлячись. Зійшовши з потяга, вона пройшла повз доньку, не визнаючи свою плоть і кров, бо не хотіла, щоб уподобаний нею світлошкірий чоловік знав, що в неї є така темношкіра донька.

У 1960-х роках моя мати написала книжку про своє життя під назвою «Коричневе обличчя, Великий Господарю». Під «коричневим обличчям» вона мала на увазі саму себе, а під «Великим Господарем» – Бога (так його називали на Ямайці). Так ось, ув одній частині вона розповідає про час одразу після одруження, коли вони жили в Лондоні, а мій старший брат іще був малюком. Вони шукали житло й, по тривалих пошуках, батько нарешті знайшов квартиру на околиці. За день після переїзду власниця наказала їм вибиратися геть. «Ви не повідомили, що ваша дружина з Ямайки», – кричала вона розлючено.

У книжці мати описує свої намагання осмислити приниження та примирити власний досвід з вірою. Зрештою, вона змушена визнати, що гнів – не найкращий вибір і що, як кольорова уродженка Ямайки, чиї родичі протягом цілих поколінь користалися расовими перевагами, вона не може дорікати іншим за те, що вони ділять людей за кольором шкіри:

І скаржилася я Господу: «Ось я – зранена представниця роду негритянського, у боротьбі за звільнення та рівність серед панівних білих!» Господь дивувався, не йняв віри моїм молитвам. І я пробувала знову. Тоді Господь сказав: «Хіба ж ти не подібним чином робила? Пригадай тих людей, яких ти зневажила, яких ти уникала чи ображала ставленням гіршим, аніж до інших, оскільки вони на вигляд інші, а ти соромилася визнавати свою схожість із ними. Хіба ж ти не раділа, що світліша за інших? Чи не була вдячна, що не така чорна?» Із часом мій гнів на власницю помешкання щез. Інакше я була б, як вона, нічим не краща… Ми й самі були не без гріха. Ми ставилися до інших погордливо, підносили себе вище, відмежовуючись від них.

Нелегко бути таким чесним щодо того, звідки ми є. Простіше дивитися на Джо Флома й називати його найкращим юристом усіх часів, відкидаючи правду про те, що його особисті досягнення міцно переплетені з його національністю, поколінням, особливостями виробництва одягу та упередженням, що їх у свій час мали престижні юридичні фірми. Білл Ґейтс міг прийняти титул генія. Його зовсім не принижує озирнутися на своє життя й сказати: «Мені пощастило». І йому таки пощастило. Материнський комітет у «Лейксайд» купив йому комп’ютер 1968 року. Не може жоден хокеїст, Білл Джой, Роберт Оппенгаймер чи будь-яка інша неповторна особистість подивитися з висоти свого місця й сказати правдиво: «Я досяг усього сам(а)». На позір видається, що досвід видатних юристів і математичних геніїв, ба навіть підприємців у галузі розробки програмного забезпечення, лежить за межами звичного. Одначе це не так. Вони всі – виплоди історії й громади, можливостей та спадку. Їхній успіх не винятковий або чарівний. В основі їхнього успіху лежать хитросплетіння переваг та спадків, якісь заслужені, якісь ні, якісь зароблені, інші просто талан, але це все є визначним для їхнього успіху.

Мою прапрапрапрабабусю купили на ринку в Аліґатор-Понді. І це, своєю чергою, подарувало її сину, Джонові Форду, привілей кольору шкіри, що врятував його від рабства. Культура можливостей, яку так вигідно використала Дейзі Форд від імені своїх дочок, перейшла до неї з особливостей вест-індської соціальної структури. Освіта моєї матері стала наслідком заколотів 1937 року та працьовитості містера Чанса. Ось вони – подарунки історії моїй родині. Якби ресурси того бакалійника, висліди тих заколотів, можливості тієї культури та привілеї того тону шкіри мали й інші, скільки б іще люду дістало прекрасне повноцінне життя в красивому будинку на пагорбі.

Примітки

Вступ

Джон Брун і Стюарт Вулф опублікували дві книжки про свої дослідження Розето: «Історія Розето» (Норман: Університет Оклагоми, 1979) та «Сила клану: вплив стосунків між людьми на серцеві хвороби» (Нью-Брунсвік, Нью-Джерсі: Трансекшн Паблішерс, 1993). Порівняння Розето, Вальфорторе, Італія, та Розето, Пенсильванія, США, знайдете у книжці Карли Б’янко «Два Розето» (Блумінґтон: Університет Індіани, 1974). Розето – унікальне містечко в Пенсильванії, на яке звернули увагу науковці.

Розділ перший. Ефект Матея

Фантазії Джеба Буша про те, що він чоловік, який сам себе зробив, докладно викладені у книжці С. В. Дейта «Джеб: наступний Буш Америки» (Нью-Йорк: Джеремі П. Тарчер/Penguin, 2007), особливо на сторінках 80–81. Дейт пише: «У кампаніях 1994 і 1998 років Джеб дає зрозуміти: він не лише не шкодує про приналежність до родини Бушів, він пишається своїм фінансовим становищем, а надто що певен – це результат його власних старань та робочої етики. „Я тяжко працював, щоб досягти бажаного, й пишаюся цим, – сказав він в інтерв’ю St. Petersburg Times 1993 року. – Я не маю почуття провини, не відчуваю, що роблю щось неправильне“.»

Таку саму думку він висловив у передачі Larry King Live на каналі CNN 1992 року: «Гадаю, це ґандж, – так він прокоментував те, що є сином президента, відносно власних бізнесових можливостей. – Ти завжди обмежений у своїх діях».

Такі думки – нісенітниця.

Команда «Летбридж Бронкос», а саме вони грали того дня, коли Паула та Роджер Барнслі помітили ефект відносного віку, належали до юніорської хокейної ліги Західної хокейної ліги з 1974 по 1986 роки. Вони виграли чемпіонат СХЛ 1982–1983 років і три роки по тому повернулися до Свіфт Керрент у Саскачевані. Дивіться: http:// en.wikipedia.org/wiki/Lethbridge_Broncos.

Дізнатися більше про ефект «відносного віку» можна, прочитавши «Нерівне змагання як перепона в особистісному зростанні: огляд ефекту відносного віку в спорті», автори – Йоген Муш і Симон Ґрондин, надруковано в Developmental Review 21, № 2 (2001): 147–167.

Роджер Барнслі й А. Томпсон опублікували своє дослідження на сайті http://www.socialproblemindex.ualberta.ca/relage.htm.

Самоздійснюване пророцтво знаходимо в літературі Стародавньої Греції та Індії, проте термін винайшов Роберт К. Мертон у студії «Соціальна теорія та соціальна структура» (Нью-Йорк: Фрі Прес, 1968).

Барнслі та його команда дослідили також інші види спорту. Читайте Р. Барнслі, А. Г. Томпсон і Філіппе Леґо «Планування сім’ї: футбол. Ефект відносного віку у футболі», надруковане в Міжнародному огляді спортивної соціології 27, № 1 (1992): 77–88.

Статистику ефекту відносного віку в бейсболі від Ґрега Спіра в часописі «Слейт» http://www.slate.com/id/2188866/. A. Дудік з Амстердамського університету показує, як кінцева дата відбору до Англійської футбольної прем’єр-ліги створює таку саму ієрархію, як і в канадському хокеї. Читайте: «Дата народження й успіх у спорті», Nature 368, (1994): 592.

Цікаво, що в Бельгії кінцева дата до футбольних команд була раніше 1 серпня, і тоді майже чверть найкращих гравців народилися в серпні й вересні. Проте згодом Бельгійська асоціація футболу перенесла дату на 1 січня – і вже за кілька років не було майже елітних гравців, народжених у грудні. Переважна більшість народилася в січні. Докладнішу інформацію читайте в: «Ефект зміни року відбору на успіх гравців у чоловічому футболі» Вернер Ф. Гельсен, Джанет Л. Старкс і Ян ван Вінкль, Американський журнал з біології людини 12, № 6, (2000): 729–735. Дані Келлі Бедард та Елізабет Дьюї зі «Стійкість зрілості раннього віку: міжнародні докази тривалих вікових ефектів» надруковано в Щоквартальному економічному часописі 121, № 4 (2006): 1437–1472.

Розділ другий. Правило десяти тисяч годин

Інформацію про історію Біллі Джоя взято зі статті «Салон» Ендрю Леонарда, «Unix: сила людям від коду», 16 травня 2000 року, http://archive.salon.com/tech/fsp/2000/05/16/ chapter_2_part_one/index.html.

Про Комп’ютерний центр Мічиґанського університету читайте «Інтерв’ю про кар’єру з Берні Ґеллером». Він почесний професор в Інституті інженерів електротехніки та електроніки Мічиґанського університету, Аннали історії інформатики 23, № 4 (2001): 107–112.

Одна з (багатьох) чудових статей Ерикссона та його колег про правило десяти тисяч годин називається «Роль наполегливої праці в досягненні майстерності експерта» К. Андерс Ерикссон, Ральф Т. Крампе, Клеменс Теш-Ремер, Психологічний оглядач 100, № 3 (1993): 363–406.

Даніель Д. Левітин про десять тисяч годин, необхідних для набуття майстерності «Мозок, налаштований на музику: наука людських захоплень» (Нью-Йорк: Даттон, 2006), с. 197.

Розвиток генія Моцарта обговорює Майкл Д. А. Гоув «Пояснення генія» (Кембридж: Кембридж юніверситі прес, 1999), с. 3.

Джон Р. Гейс цитує Гарольда Шонберґа, «Вміння міркувати й навчатися». Том. 2: «Дослідження й відкриті запитання», ред. С’юзан Ф. Чіпман, Джудіт В. Сеґал, Роберт Ґлейзер (Гіллсдейл, Нью-Джерсі: Lawrence Erlbaum Associates, 1985).

Про гросмейстера Боббі Фішера, приклад якого є винятком з правила десяти тисяч годин, читайте есей «Роль практики та навчання в розвитку якостей підприємця: міжнародне порівняння опанування мистецтва гри в шахи» Нейла Чарнесса, Ральфа Т. Крампе й Ульриха Мейра у «Шлях майстра: набуття майстерності експерта в галузі мистецтва та науки, спорту й ігор», ред. К. Андерс Ерикссон (Гіллсдейл, Нью-Джерсі: Lawrence Erlbaum Associates, 1996): с. 51—126, особливо сторінка 73.

Для детальнішої інформації про революцію розподілу часу читайте Стівена Мейнза та Пола Ендрюза «Ґейтс: як славетний засновник „Майкрософт“ змінив комп’ютерну галузь і зробив себе найбагатшою людиною Америки» (Нью-Йорк: Touchstone, 1994), с. 26.

Філіп Норман написав біографію гурту «Бітлз» під назвою «Крик!» (Нью-Йорк: Fireside, 2003).

Спогади Джона Леннона й Джорджа Гаррисона про те, як «Бітлз» починали в Гамбурзі, узято з «Гамбург» Джорджа Гаррисона, Астрид Кірхґерр та Клауса Вурмана (Суррей: Genesis Publications, 1999). Цитата зі сторінки 122.

Роберт В. Вайсберґ розповідає про «Бітлз» і вираховує, скільки годин вони грали: «Творчість і знання: виклик теоріям» у «Довідник творчості», ред. Роберт Д. Стернберґ (Кембридж: Cambridge University Press, 1999): 226–250.

Посилання на Р. Міллза у виносках з «Американська бізнес-еліта: колективний портрет», надрукований у Журналі з економічної історії 5 (грудень 1945): 20–44.

Повний перелік найзаможніших людей в історії, складений часописом «Форбс», можна знайти тут: http://en.wikipedia.org/wiki/Wealthy_historical_fi gures_2008.

Переслідування Білла Г’юлета Стівом Джобсом описано в книжці Лі Батчера «Випадковий мільйонер: зліт і падіння Стіва Джобса в Apple Computer» (Нью-Йорк: Paragon House, 1987).

Розділ третій. Проблема з геніями, частина 1

Епізод телевікторини «Один проти сотні» з Крисом Ланґаном показали 25 січня 2008 року.

Серед інших прекрасних джерел про життя й часи Льюїса Термана є ось такі: Генрі Л. Мінтон «Історія життя в таблицях: дослідження обдарованих Льюїса М. Термана» в «Зародження експериментування в американській психології», ред. Джил Д. Моравскі (Нью-Гейвен: Yale University Press, 1988); Джоель Н. Шуркін «Діти Термана» (Нью-Йорк: Little, Brown, 1992); та Мей Сиґо «Терман і обдаровані» (Лос Альтос: Kauffman, 1975). Інформацію про Генрі Ковелла взято у Сиґо.

Лета Голлінґворт, про яку згадано у виносках, оприлюднила розповідь про L у «Діти, чий рівень IQ вищий за 180» (Нью-Йорк: World Books, 1942).

Міркування Лаяма Гадсона про обмеження тестів на IQ можна знайти в «Протилежні уявлення: психологічне дослідження англійського школяра» (Мідлесекс: Penguin Books, 1967). Читати роботи Гадсона – справжня насолода.

Дослідження Мічиґанської юридичної школи «Випускники Мічиґану, які належать до расових меншин, у дії: річка через юридичну школу» написано Ричардом О. Лемпертом, Девідом Л. Чемберсом та Террі К. Адамсом, з’явилось у Вивчення юридичних та соціальних питань 25, № 2 (2000).

Заперечення Пітирима Сорокіна до теорії Термана опубліковано в «Казки й слабкості в сучасній соціології та суміжних галузях» (Чикаґо: Henry Regnery, 1956).

Розділ четвертий. Проблема з геніями, частина 2

Кай Берд і Мартин Д. Шервін «Американський Прометей: тріумф і трагедія Роберта Оппенгаймера» (Нью-Йорк: Knopf, 2005).

Роберт Д. Стернберґ багато писав про практичний інтелект і пов’язані з цим явища. Раджу прочитати «Успішний інтелект: яким чином практичний та творчий інтелект визначають усіх у житті» (Нью-Йорк: Plume, 1997).

Мені до вподоби книжка Аннет Ларо, це й так очевидно. Її варто прочитати, оскільки я лише почав виокремлювати її аргументи з «Такі різні дитинства: клас, раса й родиний спосіб життя» (Берклі: University of California Press, 2003).

У цьому плані ще цікавою є робота про складності однобокого зосередження на рівні IQ під назвою «Про інтелект: біоекологічний трактат про інтелектуальний розвиток» (Кембридж, Масс.: Harvard University Press, 1996).

Задля легкої, але критичної оцінки дослідження Термана читайте «Геній, який зникає: Льюїс Терман і стенфордське дослідження», Ґретхен Кройтер. З’явилося друком в Історії освіти 2, виходить щоквартально, № 1 (березень 1962): 6—18.

Розділ п’ятий. Три уроки Джо Флома

Найбільш повна історія про «Скадден, Арпс» та культуру поглинання компаній написана Лінкольном Капланом, «Скадден: влада, гроші та поява юридичної імперії» (Нью-Йорк: Farrar, Straus, and Giroux, 1993).

Некролог Александера Бікеля у Нью-Йорк Таймс від 8 листопада 1974 року. Розшифровка його інтерв’ю з історичного проекту американсько-єврейського комітету, що можна знайти в архіві Громадської бібліотеки Нью-Йорка.

Ервін О. Сміґель пише про старі білочеревичні юридичні фірми Нью-Йорка в «Юрист із Волл-стрит: професійний організатор?» (Блумінґтон: Indiana University Press, 1969). Вимоги до їхніх працівників можна знайти на сторінці 37.

Економічне знищення, з яким зіткнулися юристи на нижчому щаблі соціальної драбини під час Великої депресії, досліджує Джерольд С. Авербах у «Нерівне правосуддя: юристи й соціальні зміни в сучасній Америці» (Оксфорд: Oxford University Press, 1976), с. 159.

Статистику коливання рівня народжуваності в США протягом ХІХ століття можна знайти тут: http://www.infoplease.com/ipa/A0005067.html.

Дослідження Річарда А. Істерліна про вплив «демографічної кризи» можна знайти в «Народження й статки: вплив чисел на особистий добробут» (Чикаґо: University of Chicago Press, 1987). Похвалу обставинам, за яких на світ народилися діти в часи демографічної кризи, Г. Скотта Ґордона взято зі сторінки 4 його звернення до Західної економічної асоціації під час щорічної зустрічі в Анагаймі, Каліфорнія, червень 1977 року, «Про демографічне везіння: найкращий час народитися». Процитовано на сторінці 15.

Повну розповідь про те, як постали юристи-євреї, читайте: Елі Вальд «Поява й падіння „аристократії“ та єврейських юридичних фірм». Стенфордський юридичний оглядач 60, № 6 (2008); 1803.

Гарольду Фридману історію родини Борґеніхт розповів Луї. Книжка називається «Найщасливіша людина: життя Луї Борґеніхта» (Нью-Йорк: G. P. Putnam’s Sons, 1942).

Більше інформації про різноманітні професії іммігрантів до Америки в ХІХ та ХХ століттях знайдете в книжці Томаса Кесснера «Золоті двері: мобільність італійських і єврейських іммігрантів у Нью-Йорку в 1880–1915 роках» (Нью-Йорк: Oxford University Press, 1977).

«Етнічний міф: раса, етнічність і класи в Америці» (Бостон: Beacon Press, 1982) Стівена Стайнберґа містить прекрасний розділ про єврейських іммігрантів Нью-Йорка, що мені надзвичайно допоміг.

Дослідження Луїзи Фаркас було частиною її магістерської роботи у Квінс-коледж: Луїза Фаркас «Генеалогія професій [sic] євреїв Східної Європи та Америки, 1880–1924 (Нью-Йорк: Queens College Spring Thesis, 1982).

Розділ шостий. Гарлан, Кентуккі

Гаррі М. Кодилл писав про Кентуккі, зокрема його красу й проблеми, у „Ніч у Камберленді: біографія депресивного району“ (Бостон: Little, Brown, 1962).

Вплив вугільної промисловості на округ Гарлан досліджено в „Соціальна дезорганізація та реорганізація округу Гарлан“ від Пола Фредерика Крессі в Американському соціологічному оглядачі 14, № 3 (червень 1949): 389–394.

Серед інших випадків колотнечі в штаті Кентуккі, Джон Ед Пірс оповів криваву та заплутану історію про ворожнечу Тернерів та Говардів у своїй надзвичайно цікавій книжці „Дні мороку: ворожнеча у Східному Кентуккі“ (Лексинґтон: University Press of Kentucky, 1994), с. 11.

Ці самі зіткнення розглянула з антропологічного аспекту Кейт Ф. Оттербайн у „П’ять сутичок: аналіз убивств у Східному Кентуккі наприкінці дев’ятнадцятого століття“, Американський антрополог 102, № 2 (червень 2000); 231–243.

Есей Д. К. Кемпбела „Честь і диявол“ з’явився в „Честь і сором: цінності середземноморського суспільства“ Д. Перистіані (ред.) (Чикаґо: University of Chicago Press, 1966).

Шотландське, ірландське коріння східних віддалених районів, а також фонетичний довідник шотландської, ірландської розмовних мов можна знайти в монументальному дослідженні ранньої американської історії Девіда Гекета Фішера „Насіння Альбіону: чотири британські вдачі в Америці“ (Оксфорд: Oxford University Press, 1989), с. 652.

Високий рівень убивств на півдні та особливу їх природу обговорює Джон Шелтон Рид в „Один південь: етнічний погляд на регіональну культуру“ (Бейтон-Руж: Louisiana State University Press, 1982). Зверніть увагу на одинадцятий розділ під назвою „За лінією Сміта й Вессона“.

Ще більше інформації про історичні причини виникнення південного темпераменту й експеримент із обрáзами в Мічиґанському університеті знайдете в „Культура честі: психологія насильства на Півдні“ від Р. Е. Нізбетта та Д. Коена (Боулдер, Колорадо: Westview Press, Inc., 1996).

Дослідження співвідношення „південськості“ й рівня вбивств у США Реймонда Д. Ґастила „Вбивство й регіональна культура насильства“ опубліковано в Американському соціологічному оглядачі 36 (1971): 412–427.

Коен разом із Джозефом Ванделло, Сильвією Пуенте й Адріаном Рантилла, працювали ще над одним дослідженням про культурний поділ північ – південь: „Усміхнись, коли так мене називаєш!“ Як у південній культурі суміщаються норми ввічливості, стилі взаємодії та агресії», Щоквартальний часопис соціальної психології 62, № 3 (1999): 257–275.

Розділ сьомий. Етнічна теорія авіакатастроф

Національна рада безпеки перельотів, федеральна агенція, що розслідує цивільні авіакатастрофи, опублікувала звіт про падіння літака «Корейських авіаліній» 801: NTSB/ AAR-00/01.

Виноска про Три-Майл-Айленд базується на аналізі Чарлза Перроу «Звичайні аварії: життя з технологіями підвищеного ризику» (Нью-Йорк: Basic Books, 1984).

Статистику сімох помилок на одну аварію вирахувано національною радою безпеки перельотів у дослідженні під назвою «Огляд найбільших авіакатастроф США, що сталися з вини екіпажу. Повітряні перевізники, з 1978 до 1990-го» (Дослідження NTSB/ SS-94/01, 1994).

Болісний діалог і аналіз падіння рейсу «Авіанки» 052 можна знайти у звіті про катастрофу AAR-91/04 Національної ради безпеки перельотів.

Дослідження Уте Фішера та Джудіт Орасану про пом’якшення розмови в кабіні екіпажу «Культурне різноманіття й спілкування екіпажу» представили на 50-му Конгресі астронавтів в Амстердамі, жовтень 1999 року. Його оприлюднив Американський інститут аеронавтики й астронавтики.

Діалог між приреченими капітаном і другим пілотом Air Florida цитується у другому дослідженні Фішера й Орасану «Стратегії оскарження помилки: їхня роль у попередженні та виправленні помилок» представлено як частину 14-го Конгресу Міжнародної ергономічної асоціації та 42-ї щорічної зустрічі Спілки людського чинника й ергономіки, Сан-Дієґо, Каліфорнія, серпень 2000.

Несвідомий вплив національності на поведінку вирахував і виокремив Ґерт Гофстеде у «Наслідки культури: порівняння цінностей, поведінки, установ та організацій серед різних народів» (Таузенд-Оакс, Кал.: Sage Publications, 2001). Дослідження французьких та німецьких заводів, на яке він посилається на сторінці 102, виконав М. Броссард і М. Маурис «Чи існує якась універсальна модель побудови організації?», Соціологія праці 16, № 4 (1974): 482–495.

Застосування напрацювань Гофстеде щодо пілотів провели Роберт Л. Гельмрайх та Аслей Меритт у праці «Культура в кабіні екіпажу: чи напрацювання Гофстеде моделюють?», Журнал крос-культурної психології 31, № 3 (травень 2000): 283–301.

Культурний аналіз аварії «Авіанки» Роберта Л. Гельмрайха називається «Анатомія системного інциденту: падіння „Авіанки“ рейс 052», Міжнародний журнал авіаційної психології, № 33 (1994): 265–284.

Лінгвістичний аспект непрямих висловлювань корейської мови порівняно з американськими звичаями розглядав Хо мін Сон у Гавайському університеті під час свого дослідження «Міжкультурна комунікація когнітивних цінностей: американці й корейці», опубліковано в Мова й лінгвістика 9 (1993): 93—136.

Розділ восьмий. Рисові поля й тести з математики

Щоб дізнатися більше про історію та труднощі у вирощуванні рису, читайте «Рисові економіки: технологія й розвиток азійських суспільств» Франчески Брей (Берклі: University of California Press, 1994).

Порівняння логіки утворення числівників в Азії та на Заході розглядає Станіслас Деан у «Сенс чисел: як мозок здійснює математичні операції» (Оксфорд: Oxford University Press, 1997).

Навдивовижу безжурне й розмірене життя племені кунг докладно описано в четвертому розділі книжки «Людина-мисливець», ред. Ричард Б. Лі та Ірвен де Воре за сприяння Джил Неш-Мітчелл (Нью-Йорк: Aldine, 1968).

Ґрегем Роб «Відкриття Франції» (Нью-Йорк: W. W. Norton, 2007).

Робочий рік європейських селян підрахував Антуан Лавуазьє; цитати з його роботи використав Б. Сліхер ван Бат у книзі «Аграрна історія Західної Європи, 500—1850 роки», пер. Олів Ордиш (Нью-Йорк: St. Martin’s, 1963).

Фаталізму російських народних приказок протиставляють китайські, у яких людина покладається сама на себе, Р. Девід Аркуш «Якщо чоловік працює старанно, земля йому віддячить: підприємницькі цінності в приказках селян північного Китаю», Сучасний Китай, 10, № 4 (жовтень 1984): 461–479.

Співвідношення між середньою кількістю балів, набраною учнями на тесті TIMSS, та наполегливістю, з якою вони відповідали на запитання анкети, доданої до самого тесту, оцінено в «Прогноз національних відмінностей досягнень у математиці та природничих науках восьмикласників: дані TIMSS із Шостої національної дослідницької програми» Ерлінґа Е. Бо, Генрі Мея, Джеми Барканіч і Роберта Ф. Боруха в Центрі дослідження й оцінки соціальної політики, Університет Пенсильванії. Виправлення внесено 28 лютого 2002 року. Діаграму з результатами можна знайти на сторінці 9.

Результати ТIMSS за рік можна відшукати на сайті Національного центру статистики освіти – http://nces.ed.gov/timss/.

Розділ дев’ятий. Угода Марити

У своїй статті «Що означає стати учнем», яка вийшла 26 листопада 2006 року в газеті Нью-Йорк Таймс, Пол То розглядає вплив урядової політики «Не залишимо жодну дитину поза увагою», причини ґанджів освіти, а також важливість створення таких шкіл, як ЗЦПС.

«Школа: історія освіти американських безкоштовних шкіл у літній період» (Нью-Йорк: Peter Lang, 2002) Кенета М. Ґолда – це неочікувано цікава оповідь про першоджерела американського шкільного року.

Дослідження Карла Л. Александера, Дорис Р. Ентвісл та Лінди С. Олсон про вплив літніх канікул під назвою «Школи, досягнення й нерівність: сезонна перспектива» надруковано в Оцінка освіти й аналіз політики 23, № 2 (літо 2001): 171–191.

«Для чого збільшувати кількість днів навчання» Майкла Д. Баретта надруковано в Atlantic Monthly у листопаді 1990: с. 78.

Епілог. Історія з Ямайки

Побоювання Вільяма М. Макміллана знайшли відображення в карибських заколотах, що їх він докладно описав у передмові до другого видання «Попередження з Вест-Індії: простір для Африки та Імперії» (Велика Британія: Penguin Books, 1938).

Сексуальні подвиги й жахливі способи покарання, які застосовували представники білого панівного класу, описав Тревор Барнард у «Влада, тиранія та жадання: Томас Тіслвуд і його раби в англо-ямайському світі» (Чепел-Гілл: University of North Carolina Press, 2004).

Проміжний клас кольорових у Вест-Індії, не помічений на півдні Америки, описав Дональд Л. Горовіц у «Відмінності в кольорі в американській системі рабовласництва», Часопис міждисциплінарної історії 3, № 3 (зима 1973): 509–541.

Статистику населення й працевлаштування серед різних класів кольорових Ямайки в 1950-х роках узято з есею Леонарда Брума «Соціальна диференціація Ямайки», Американський соціологічний оглядач 19, № 2 (квітень 1954): 115–125.

Поділ за кольорами шкіри в межах однієї родини дослідив Фернандо Енрикес у «Кольорові цінності ямайського суспільства», Британський соціологічний журнал 2, № 2 (червень 1951): 115–121.

Розповідь Джойс Ґладвелл, чорної жінки у Великій Британії, взято з книжки «Коричневе обличчя, Великий Господарю» (Лондон: Inter-Varsity Press, 1969). Це прекрасна книжка. Я дуже рекомендую її прочитати, незважаючи на те, що, як ви вже здогадалися, моя думка може бути не зовсім об’єктивною.

Подяки

Я щасливий, що книжка «Неординарні. Історії успіху» цілком відповідає своїй назві. Багато в чому вона – спільна робота. Мене надихнула, як і завжди, праця Ричарда Нізбетта. Я читав «Культуру честі», що спровокувала багато рефлексій, які й призвели до появи цієї книжки. Дякую Вам, професоре Нізбетт.

Я вмовив своїх друзів оцінити кілька варіантів рукопису. На щастя, вони погодилися, тож книжка вийшла значно кращою. Величезна подяка Джейкобу Вайсберґу, Террі Мартину, Робертові Маккраму, Сарі Лаял, Чарльзу Рендольфу, Талі Фахадян, Зої Розенфельд, Брюсу Гедлему. Стейсі Келіш та Сара Кесслер шукали інформацію й перевіряли факти. С’юзі Гансен, як завжди, чаклувала над редагуванням. Генрі Фіндер, мій редактор у Нью-Йоркер, урятував мене від самого себе й нагадав, у якому напрямі слід думати, як він це зазвичай робить. Я так довго вже працюю з Генрі, що маю те, що називається «внутрішній Фіндер», – це голос у моїй голові, котрий мене виправляє й дарує мені частку мудрості Генрі навіть тоді, коли його самого поруч немає. Отож, роль обох Фіндерів – внутрішнього та зовнішнього – неоціненна.

Білл Філіпс і я багато один одному допомагали, і я радий, що знову здобув його підтримку. Дякую тобі, Білле. Спасибі вам, Вілл Ґудлед і Стефан Макґрат з видавництва Penguin з Англії, також Майкл Пітш і – особливо – Джеофф Шандлер з Little, Brown, які прочитали рукопис від початку до кінця. Дякую також решті команди з видавництва Little, Brown: Гізер Феїн, Гізер Риццо та Джуні Дан. Моя подруга з Канади Памела Маршалл – чарівниця слова. Не уявляю, як книга вийшла б без неї.

Ось іще слова вдячності Тіні Беннетт – моєму агенту, котра була зі мною від самого початку. Вона прониклива, турботлива, а ще неймовірно мудра, підтримувала та надихала мене. Коли я думаю про те, що вона для мене зробила, то почуваюся наче той хокеїст-щасливчик, народжений 1 січня.

Та найбільше я завдячую своїм батькам – Ґрегему й Джойс. Ця книжка про значення праці, а про те, що вона може бути змістовною, я дізнався від свого батька. Усе, що він робить – від складної математики до садових робіт, – виконує з радістю, ентузіазмом і задоволенням. З раннього дитинства я пам’ятаю, як батько сидів за столом і працював. А ще я усвідомлював, що він щасливий. Я тоді цього не знав, однак це найцінніший дар, що переходить від батька до сина. Мати навчила мене висловлюватися – гарно, стисло й чітко. Вона прочитала кожне слово цієї книги та допомагала мені порадою. Моя бабуся Дейзі, якій присвячено книжку «Неординарні. Історії успіху», подарувала моїй матері можливість. І моя мати, своєю чергою, подарувала можливість мені.

notes

Примітки

1

Спосіб, у який у Канаді обирають хокеїстів, є прекрасним прикладом того, що соціолог Роберт Мертон назвав «самоздійснюване пророцтво», себто «хибне визначення на початку… спричиняє поведінку, що робить початкове хибне уявлення істинним». У Канаді починають із хибного визначення, що найкращий вік для гравців – дев’ять та десять років. Вони просто обирають найстарших з кожного року. Одначе те, як вони ставляться до цих «зірок», зрештою свідчить, що початкове хибне судження було правильним. Мертон формулює таким чином: «Ця вмотивованість самоздійснюваного пророцтва назавжди зберігає панування помилки, оскільки пророк посилатиметься на те, що він мав рацію від самого початку». (Тут і далі прим. авт.)

2

Фізично незрілі баскетболісти в американському місті можуть, імовірно, грати в баскетбол стільки ж годин на рік, скільки відносно доросліша дитина, адже є багато майданчиків для гри в баскетбол і не бракує охочих пограти. З хокеєм справа інша – для гри потрібна ковзанка. Власне, баскетбол рятує його доступність і поширеність.

3

З відносним віком пов’язано навіть більше соціальних феноменів. Наприклад, Барнслі та двоє його колег якось помітили, що студенти, які намагалися вкоротити собі віку, також найчастіше народжуються в другій половині навчального року. Дослідники пояснюють це тим, що гірша успішність у школі може призвести до розвитку депресії. Одначе взаємозв’язок між відносним віком та самогубством не такий промовистий, як взаємозв’язок між віком та успіхом у спорті.

4

Соціолог Райт Міллз зробив додаткове спостереження про когорту 1830-х років. Він проаналізував підґрунтя американської бізнес-еліти від колоніальних часів до двадцятого століття. У більшості випадків, як не дивно, він помітив, що бізнес-лідери походили з привілейованих прошарків населення. Один виняток? Група 1830-х років. Це показує, якою перевагою було народження в оте десятиліття. То був єдиний час в американській історії, коли народжені за пристойних умов мали змогу конкурувати з багатіями. Він пише: «За всю американську історію найкращим часом народитися для бідного хлопця, котрий хотів досягти висот у бізнесі, був приблизно 1835 рік».

5

Тест на визначення рівня супер-IQ склав Рональд К. Гефлін, коефіцієнт IQ якого також навдивовижу високий. Ось запитання із секції вербальних аналогій: «Зуби до курки як гніздо до…?» Якщо ви хочете почути відповідь, то, боюся, я її не знаю.

6

Щоби зрозуміти, яким зростав Крис Ланґан, зважте на опис дитини на ймення L, IQ котрої досягало коефіцієнта 200, як і в Ланґана. Це витяг з дослідження Лети Стеттер Голлінґворт, яка була одним з перших психологів, що вивчали винятково обдарованих дітей. Як очевидно з опису, коефіцієнт 200 на тесті IQ – це багато. «Ерудиція малого L була приголомшливою. Його пристрасть до наукової точності й ретельність до дрібниць установлювали високий стандарт досягнення. L був відносно великим, здоровим і справляв сильне враження. Його захоплено називали „професор“. Його нахили і здібності однаково цінували та заохочували вчителі й учні; йому часто дозволяли читати лекцію (тривала вона близько години) на якусь особливу тему, наприклад з історії годинників, старовинні теорії побудови двигунів, з математики й історії. З різного мотлоху (шпульки від друкарської машинки, наприклад) він зібрав власноруч годинник маятникового типу, щоб ілюструвати деякі принципи вимірювання часу, і цей годинник встановили перед класом протягом пізнавального уроку „Час і підрахунок часу“ з метою демонстрації деяких принципів вимірювання часу». Його зошити були дивом наукової експозиції.

«Невдоволений тим, що ставленням до подорожі на уроці про „Транспортацію“ вважав неадекватним, він погодився, що час надто обмежено, щоб віддати належне всьому. Проте, він наполіг, що „вони, принаймні, мали б висвітлити стародавні теоретичні вчення“. Як додатковий і добровільний проект „він приніс ретельно розроблені малюнки та розрахунки стародавньої теорії двигунів, локомотивів паровозів тощо“. На той момент йому було десять років».

7

Відповідь: круглий люк не впаде в яму, хай як ви намагатиметеся. Прямокутна ляда може впасти, варто лише натиснути на краї. Ось тепер і ви можете працювати в «Майкрософт»!

8

«Фундаменталіст IQ» Артур Дженсен таким чином описує це у своїй книжці «Упередження тестування розумових здібностей» (с. 113): чотири найважливіші соціальні та персональні граничні відрізки на шкалі IQ – це ті, що розрізняють з високою ймовірністю людей, які через свій рівень загального розумового розвитку можуть чи не можуть відвідувати школу (50 балів), можуть чи не можуть засвоїти уроки в початковій школі (75 балів), можуть чи не можуть успішно впоратися з академічним чи підготовчим навчальним планом середньої школи (105 балів), можуть чи не можуть закінчити чотирирічне навчання в коледжі з оцінками, що дозволять їм продовжити навчання (приблизно 115 балів). Окрім цього, рівень IQ стає відносно неважливим у зв’язку зі звичайними професійними стремліннями та критеріями успіху. Це не дає нагоди стверджувати, що немає дійсної відмінності між інтелектуальними можливостями тих, чий рівень IQ дорівнює 115 та 150 балів, ба навіть 150 і 180. Проте різниця на вищому щаблі шкали має набагато менше особистих наслідків, аніж щойно описані граничні відрізки, і вони зазвичай мають менше ваги для успіху в загальному розумінні, ніж певні риси характеру особистості.

9

Скажу для ясності: правда й те, що Гарвардський університет випускає більше нобелівських лауреатів, аніж будь-який інший виш. Просто погляньте на ці переліки. Гарвард з’являється в них, і не раз. Коледж Святого Хреста бачимо лише раз. Та хіба не очікується, що Гарвард випускає більше нобельців, аніж Коледж Святого Хреста? Зрештою, Гарвард – найбагатший та найпрестижніший навчальний заклад в історії, куди буквально обирають найкращих студентів у світі?

10

Щоб ліпше зрозуміти, якою безглуздою є політика відбору до елітних університетів Ліги плюща, поміркуйте над цією статистикою. 2008 року 27 462 найкращих випускників шкіл з усього світу подавали документи на вступ до Гарварду. З усіх цих студентів 2500 отримали найвищі 800 балів на Оцінювальному тесті із читання, 3300 дістали найвищі бали на іспиті з математики. Більше як 3300 ранжувалися першими в своїх класах. Скількох прийняв Гарвард? Близько 1600, що означає, що відмовляли 93 студентам з кожних 100. То чи можна сказати, що один студент підходить для Гарварду, а інший – ні, коли вони обоє мають ідентичні – і дуже високі – оцінки у заліковій відомості? Звичайно, ні. Гарвард не чесний. А Шварц має рацію. Їм слід запровадити лотерею.

11

Ось відповіді іншого студента. Ці ще навіть цікавіші од попередніх: (Цеглина.) Розбити вікно для скоєння крадіжки, для вимірювання глибини криниць, використовувати як боєприпаси, як маятник, вправлятися в різьбленні, будувати стіни, демонструвати закон Архімеда, як частину абстрактної скульптури, кийок, баласт, вантаж для скидання речей у річку тощо, як ковадло, щоб двері не зачинялися, взуття чистити, доріжки мостити, підставка, гиря на вагах, підперти стіл, що хитається, прес-пап’є, скласти вогнище, заблокувати кролячу нору.

12

Більшість підрахунків дають спадковості IQ 50 %.

13

Юрист і письменник Луї Окінклосс, який належить до істинного білочеревичного юридичного істеблішменту Нью-Йорка, у своїй книжці «Червоні листи» описує сцену, що довершено зображає огиду престижних фірм до закону поглинання. «Так, дорогенька, твій чоловік і я керуємо фірмою темних ділків», – пояснює експерт поглинання дружині свого партнера.

«Якщо хтось хоче мати фірму, яка сама не бажає потрапити в чуже володіння, – веде далі він, – то його юрисконсульт подає всі можливі безглузді позови, щоб змусити їх змінити думку. Ми подаємо позови на директорів за хибне управління, несплачені дивіденди, нехтування статутів, неналежний випуск акцій. Ми приписуємо злочинну поведінку, волаємо про антимонополію, скаржимося на застарілі та сумнівні платіжні зобов’язання. Радник опонента відповість хаотичними вимогами показати наші документи й шукатиме безкінечно письмові свідчення свідків, чим втягне нашого клієнта в тенета бюрократичної тяганини… Це буде війна, а тобі ж відомо, чого потребують війна й кохання».

14

асоціація основних керівників корпорацій США

15

Найкращий аналіз того, як проблема перетворилася на можливість для юристів-євреїв, здійснив науковець-юрист Елі Вальд. Вальд обережно натякає, що Флому та до нього подібним не просто пощастило. Щастить тоді, коли виграєш у лотерею. А вони просто побачили можливість і вхопилися за неї. Ось що він пише: «Юристам-євреям пощастило й вони самі допомогли собі. Отак найкраще це сформулювати. Вони застосували обставини, що склалися, на свою користь. Пощастило їм тому, що „білі черевики“ не бажали братися за справи ворожих поглинань. Проте поняття „пощастило“ не превалює над стараннями та працею, уявою й рішучими діями, а також можливостями, які, либонь, були приховані та не такі вже й очевидні».

16

Насправді агенція «Джанклоу та Незбіт», яку він відкрив, є моєю літературною агенцією. Саме там я почув про історію родини Джанклоу.

17

Розумію, химерно називати іммігрантів-євреїв щасливчиками, коли їхні родини та друзі, яких вони залишили в Європі, опинилися під загрозою в руках нацистів. Борґеніхт торкається цієї теми в своїх мемуарах, опублікованих 1942 року. Книжка має назву «Найщасливіша людина». Після численних розділів, наповнених оптимізмом та радістю, він повертається до реальності – панування нацистів у Європі. Якби книжка вийшла другом 1945 року, коли світ дізнався всю правду про Голокост, назва була б зовсім іншою, без сумніву.

18

Щоб ви розуміли: називати працю в індустрії пошиття одягу змістовною не означає її романтизувати. То була надзвичайно тяжка й виснажлива робота. Часто умови роботи були нелюдськими. Одне з досліджень 1890-х років указує середньотижневу тривалість роботи – 84 години, а це близько 12 годин на день. Інколи було й більше. «Під час завантаженого сезону, – пише Девід фон Дреле в книжці „Трикутник: полум’я, що змінило Америку“, – нічого незвичного не було в тому, що працівники сиділи на зламаних стільцях і табуретах, згорбившись над шиттям чи гарячою праскою з 5 ранку до 9 вечора, а це сотня або й більше годин на тиждень. Направду, казали, що в завантажений сезон дзижчання швейних машинок не стихало на Ловер-Іст-Сайд ані вдень ані вночі».

19

Традиційним поясненням успіху євреїв є те, що вони походять з освіченої, інтелектуальної культури. Їх називають «народ книг». Звичайно, у цьому щось є. Але до юридичної школи ходили не лише діти рабина. Там навчалися також діти працівників легкої промисловості. А отже, їхньою основною перевагою у сходженні вгору професійною драбиною була не інтелектуальна точність, якої навчає Талмуд, а саме практичний інтелект і кмітливість, чого можна навчитися лише спостерігаючи, як батько продає фартухи на Гестер-стрит.

20

Книжка Девіда Гекета Фішера «Насіння Альбіону: чотири британські вдачі в Америці» – це найбільш виразний та переконливий розгляд думки, що культурний спадок відкидає довгу історичну тінь. (Якщо ви читали мою першу книжку The Tipping Point, то пам’ятаєте, що дискусія Пола Ревера взята з книжки Фішера Paul Revere’s Ride.) В «Альбіоні» Фішер стверджує, що було чотири окремі британські міграції до Америки в перші 150 років: спочатку пуритани в 1630-х роках, які прибули зі Східної Англії до Массачусетсу; тоді кавалери та слуги, які прибули зі Східної Англії до Вірджинії в середині XVII століття; потім квакери із центральних районів Англії прибули до Делаверської долини наприкінці XVII – на початку XVIII століття, і, нарешті, люди з прикордонних регіонів переселилися до Аппалачів у XVIII столітті. Фішер подає блискучі аргументи, що ці чотири культури – абсолютно різні – і по сьогодні характеризують чотири регіони США.

21

Коен провів іще багато експериментів, шукаючи доказів «південськості», і щоразу він бачив те саме. «Якось ми дратували студентів одним подразником, – веде він далі. – Вони заходили до лабораторії й мусили намалювати картинки зі свого дитинства. Їм має допомагати співучасник, який натомість поводиться, як йолоп. Він робить усе можливо, щоб дратувати об’єкт. Зминає малюнок, викидає його в сміття і штурхає об’єкт. Краде кольорову крейду й не віддає її назад. Обзиває об’єкт пройдисвітом і повторює: „Я напишу твоє ім’я на малюнку“, і пише: „пройдисвіт“. Ми побачили, що „північники“ давали вихід гніву й на певному етапі заспокоювались. Південці ж не схильні до раннього прояву люті. Та на якомусь етапі вони навздоганяють мешканців півночі й неабияк переважають їх у цьому плані. Вони більшою мірою схильні вибухати, дуже непостійні, вельми нестримані».

22

Яким чином таке ставлення передається від покоління до покоління? Через суспільне наслідування. Згадайте, як акцент не минає із часом. Девід Гекет Фішер зазначає, що першопоселені на терени Аппалачів казали: «где замість де, о замість ось, винайманий замість найманий, гістота замість істота, певен замість певний, збираться замість збиратися, оно замість воно, бить замість бити, полумня замість полум’я, трута замість отрути, роздітий замість роздягнений, чесатися замість чухатись, кущь замість кущ, биться замість битися, жувать замість жувати, штовхать замість штовхати, закревати замість закривати, кожан замість кажан, буть замість бути, вýський замість вузький, окно замість вікно, млоді замість молоді». Упізнаєте? Саме так сьогодні розмовляє велика частина сільського населення в горах Аппалачах. Будь-який механізм, що переходить у мовлення, проявляється, ймовірно, і в поведінкових та емоційних моделях.

23

«Корейські авіалінії» змінили назву з Korean Airlines на Korean Air після випадку на Гуамі. Авіакатастрофі в Баренцовому морі передували ще дві: 1971 та 1976 років.

24

Ця теза правдива не лише для авіатрощ. Вона правдива фактично для всіх виробничих катастроф. Однією з найвідоміших в історії стала, наприклад, аварія на ядерній станції на Три-Майл-Айленд у Пенсильванії 1979 року. Ця катастрофа настільки вразила американське суспільство, що спричинила кризу в ядерній енергетиці США, від якої вона так повністю й не оклигала. Утім, початкові події на атомній станції були далекими від драматичних. Соціолог Чарльз Перроу розповідає у своїй класичній книжці «Звичні інциденти»: відбулося відносно рутинне блокування в тому, що називається «фільтр» станції – щось на кшталт велетенського водного фільтра. Блокування спричинило вилив вологи до повітряної системи станції, закривши два клапани й перекривши потік холодної води в паровий генератор станції. Як і всі ядерні реактори, Три-Майл мав допоміжну охолоджувальну систему якраз для таких ситуацій. Одначе саме того дня – через що, ніхто досі не розуміє – клапани задля початку роботи допоміжної системи не відкрилися. Хтось їх закрив, а індикатор у контрольній кімнаті, який показував, що вони закриті, був прикритий ремонтною биркою, що висіла зверху. Через це реактор залежав від іншої допоміжної системи, спеціального клапана. Але біда одна не ходить, отож цей клапан того дня також не працював належним чином. Він застряг і не закривався, коли було треба, а ще гірше те, що прилад, який мав сповістити операторів, що клапан не працює, сам вийшов з ладу. Поки інженери станції второпали, що відбувається, реактор дуже наблизився до аварії.

Більше нічого жахливого не сталося на станції Три-Майл-Айленд. Радше п’ять геть не пов’язаних між собою подій трапилися послідовно, причому кожна, якби відбулась окремо, не спричинила б навіть гикавки у звичній роботі станції.

25

Саме цей стюард вижив після авіакатастрофи й свідчив під час слідства.

26

Сам Гофстеде звертається до дослідження кількарічної давнини, у якому порівнюються німецькі і французькі виробничі заводи, що працювали в одній галузі й мали приблизно однакові розміри. На французькому заводі зазвичай 26 % працівників обіймали керівні та висококваліфіковані посади, на німецьких заводах їх було 16 %. Ба більше, французи платили топ-менеджерам значно більше, ніж німці. У цьому порівнянні, стверджує Гофстеде, ми бачимо відмінність у культурному ставленні до ієрархії. ІДВ у французів є вдвічі вищий, аніж у німців. Отож, вони потребують ієрархії та підтримують її інакше, ніж то роблять німці.

27

Ось топ-п’ятірка ІДВ пілотів відповідно до країн. Якщо ви порівняєте цей перелік зі статистикою авіакатастроф відповідних країн, то побачите, що вони збігаються.

1. Бразилія. 2. Південна Корея. 3. Марокко. 4. Мексика. 5. Філіппіни

А ось п’ять найнижчих ІДВ пілотів згідно з країнами:

15. США. 16. Ірландія. 17. Південна Африка. 18. Австралія. 19. Нова Зеландія

28

Є багато способів охарактеризувати цю перевагу. Найпростіший опис подає дослідник Ерлінґ Бо. Японія та Південна Корея, Гонконг, Сингапур і Тайвань мають у математиці приблизно однакові результати – 98 процентилів. США, Франція, Англія, Німеччина й інші західні індустріальні країни мають від 28 до 38. Розбіжність дуже велика.

29

Твердження Лінна про те, що азіати мають вищий IQ, спростували інші експерти, які показали, що його аргументи ґрунтуються на вибірці результатів IQ, узятих майже повністю у представників міських родин з високим доходом. Джеймс Флінн, можливо, найбільший експерт у світі з питань IQ, згодом зробив дивовижне контр-твердження. Історично склалося так, що IQ азіатів, каже він, було дещо нижчим од IQ білих, указуючи таким чином, що домінування азіатів у математиці стало можливим усупереч IQ, а не завдяки йому. Свої аргументи Флінн наводить у книжці «Американці азійського походження: досягнення за межами IQ» (1991).

30

Два маленькі уточнення. Материкової частини Китаю у списку немає, позаяк він поки що не бере участь у цих тестах. Проте факт, що Тайбей і Гонконг дістали такі високі оцінки, навіює думку, що Китай міг би мати такі самі результати.

По-друге, і, можливо, навіть важливіше, що відбувається на півночі Китаю, де історично склалося так, що поширеною є не рисова культура, а культура вирощування пшениці, на кшталт Західної Європи. Чи вони також добре вправляються в математиці? Нам про це не відомо нічого. Психолог Джеймс Флінн підкреслює, що переважна кількість іммігрантів з Китаю на Захід – вихідці з Південного Китаю, які добре знаються на математиці. Студенти з Китаю, котрі закінчують МТІ й належать до найкращих випускників, є переважно нащадками жителів дельти Перлинної ріки. Він також звертає увагу на те, що американці китайського походження з найменшими досягненнями – це так звані Sze Yap («чже-яп»), є вихідцями з околиць дельти, де «ґрунт не такий родючий і сільське господарство не настільки розвинене».

31

Існує насправді важлива наукова література, яка виміряє азійську «витривалість». Під час типового дослідження Присцилла Блінко дала великій групі першачків з Японії та Америки дуже складний пазл і виміряла, скільки часу вони працювали над ним перше ніж здатися. Американські діти протрималися в середньому 9,47 хвилини, а японські – 13,93 хвилини, що на 40 % довше.

32

Абревіатура ЗЦПС означає «Знання – це програма сили».

Table of Contents

Малколм Гладуелл Неординарні Історії успіху

Неординарні Історії успіху

Вступ. Таємниця Розето Ці люди померли від старості. Ось і все

1

2

Частина перша. Можливість

Розділ перший. Ефект Матея

Розділ другий. Правило десяти тисяч годин У Гамбургу нам доводилося грати по вісім годин поспіль

Розділ третій. Проблема з геніями, частина 1 Знання рівня IQ одного хлопця не варте нічого, якщо перед вами багато розумних хлопців

Розділ четвертий. Проблема з геніями, частина 2 Після тривалих перемовин вирішено, що Роберт дістане випробувальний термін

Розділ п’ятий. Три уроки Джо Флома Мері отримувала чверть долара

Частина друга. Спадок

Розділ шостий. Гарлан, Кентуккі Помри як чоловік, помри, як твій брат

Розділ сьомий. Етнічна теорія авіакатастроф Капітане, метеорологічна РЛС дуже нам допомогла

Розділ восьмий. Рисові поля й тести з математики Кожен, хто може ставати до сходу сонця триста шістдесят днів на рік, неодмінно зробить свою родину заможною

Розділ дев’ятий. Угода Марити Усі мої друзі тепер із ЗЦПС

Епілог. Історія з Ямайки Якщо нащадки малих кольорових сімей народжувалися, то вони ставали вільними

1

2

3

4

Примітки

Подяки

Примітки

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32