Annotation

Брене Браун – американська письменниця й психолог, професор Г’юстонського університету, яка вивчає проблеми сорому та вразливості. «Стань сильнішим» – книга про те, як знайти в собі мотивацію та сили здолати життєві негаразди й втрати. Бестселер за версією «The New York Times», який уже понад рік залишається однією з найпопулярніших книг із психології за рейтингом Amazon.

Гумор і відвертість, що дозволяють Брене достукатися до зневірених сердець, також зробили популярними її публічні виступи: відеодоповідь письменниці про вразливість на щорічній Американській інтелектуальній конференції TED стала п’ятою у світі за популярністю серед виступів президентів та нобелівських лауреатів, зібравши більше ніж 25 мільйонів переглядів.

Жінка, яка пережила болісне розлучення, чи менеджер після невдалого проекту – немає різниці, боретеся ви з особистими чи професійними труднощами. Після падіння необхідно підніматися. Важливо лише одне: не ховати в собі біль невдачі в очікуванні емоційного вибуху, депресії чи хвороби, а отримати знання про свої почуття. Вони стануть основою нових, кращих стосунків! Розпізнати свої емоції, проаналізувати, що у ваших думках є правдою, а що – вигадками та припущеннями, – і написати нове, щасливе закінчення власної історії. Брене Браун вважає: найкращий психолог, який дасть лад вашому життю, – це ви самі!

- Брене Браун

- Нотатки про дослідження і розповіді як метод

- Істина та відвага

- Під золотою обгорткою

- Дефіцит «крутизни»

- 1. Природа вразливості

- 2. Цивілізація зупиняється на ватерлінії

- Щасливий лотерейний квиток

- Не можна пропустити день другий

- 3. Визнання історій

- Процес підйому після падіння

- Інтеграція

- Інтеграція за допомогою творчості

- 4. Розпізнавання

- Розпізнавання емоцій

- Обираючи допитливість

- Розвантаження від болю: бар’єри для визнання емоцій

- Розвантаження від емоцій проти інтеграції

- Амбридж

- Стратегії розпізнавання емоцій

- Письмовий дозвіл

- Звертання уваги

- Тактичне дихання

- Туди увійти ти повинен

- 5. Осмислення

- Змови та вигадки

- Виявлення змов і вигадок

- Дельта

- 6. Каналізаційні щури і порушники законів

- Розпізнавання

- Осмислення

- Пильніший погляд на осмислення меж, цілісності і великодушності

- Життя за принципом МЦВ: межі – цілісність – великодушність

- Примітка стосовно серійних вбивць, терористів і злочинців

- Переворот

- 7. Сміливість і розбите серце

- Розпізнавання емоцій

- Осмислення

- Осмислення розчарування, очікувань і образ

- Осмислюємо кохання, прив’язаність і розбите серце

- Осмислення горя

- Осмислення пробачення

- Осмислення співчуття та співпереживання

- Переворот

- 8. Довірливий простак

- Квітень

- Червень

- Вересень

- Січень

- Розпізнавання

- Осмислення

- Переворот

- 9. Визнання поразки

- Розпізнавання

- Осмислення

- Осмислення сорому та перфекціонізму

- Осмислення провини та відповідальності

- Осмислення довіри

- Осмислення невдачі

- Осмислення жалю

- Переворот

- 10. Вам доведеться танцювати з тим, хто вас привів

- Неправильна вимова та запальний норов

- Розпізнавання

- Осмислення

- Осмислення власної суті

- Осмислення ностальгії

- Осмислення критики

- Переворот

- 11. Переворот

- Осмислення робочих ситуацій

- «П’ять R»: ось так ми працюємо

- Осмислення історій вдома

- Осмислення суспільних історій

- Нотатки про травму і затяжну реакцію на горе

- Затяжна реакція на горе

- Пошук сертифікованих професіоналів для роботи за методикою «The Daring Way»

- Дари недосконалості: підсумок

- Теорія щирого життя

- Надзвичайна сміливість: підсумок

- Щиросердна вдячність

- Про автора

- notes

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- 47

- 48

- 49

- 50

- 51

- 52

- 53

- 54

- 55

- 56

- 57

- 58

- 59

- 60

- 61

- 62

- 63

- 64

- 65

- 66

- 67

- 68

- 69

- 70

- 71

- 72

- 73

- 74

- 75

- 76

- 77

- 78

- 79

- 80

- 81

- 82

- 83

- 84

- 85

- 86

- 87

- 88

- 89

- 90

- 91

- 92

- 93

- 94

- 95

- 96

- 97

- 98

Брене Браун

Стань сильнішим

Деякі імена й характери згаданих людей змінено з метою приховати їхню особистість. Будь-яка подібність із живими або померлими людьми є випадковим і ненавмисним збігом

Усім відважним і з розбитим серцем, які навчили нас підводитися після падіння.

Ваша відвага заразлива

Нотатки про дослідження і розповіді як метод

У 1990-х, коли я почала вивчати теорію соціальної роботи, у цій царині вже тривали суперечливі дебати про природу знань і істини. Чи знання, отримані з досвіду, цінніші за дані, отримані методом контрольного наукового дослідження? Які дослідження потрібно описувати в спеціалізованих виданнях, а які не варто? Це була запекла суперечка, вона нерідко викликала помітне напруження між викладачами.

Нам, докторантам, частенько доводилося брати чийсь бік. Наші наукові керівники переконували нас віддавати перевагу доказам над досвідом, аргументам над вірою, науці над мистецтвом і точним даним над оповідями. За іронією долі, водночас наші звичайні викладачі вчили нас, що фахівці із соціальних питань мають остерігатися фальшивих дихотомíй – формулювань типу «ти або такий, або інший». По суті, нас учили, що, коли постає дилема «або – або», перше питання, яке ми повинні поставити, – «Хто отримує зиск від того, що примушує людей обирати?»

Поставивши питання «Кому вигідно?» у суперечці про соціальну роботу, отримуєш очевидну відповідь: учені, які спеціалізуються на кількісних дослідженнях, отримують перевагу, якщо їхня спеціалізація вважається єдиним шляхом до істини. У моєму коледжі перевагу віддавали традиційним методам, практично не навчаючи нас якісним методам дослідження і дозволяючи користуватися тільки кількісними методами під час написання наукових робіт. У нас був лише один підручник з якісних досліджень – через ніжно-рожеву обкладинку його прозвали «дівчачим».

Ця дискусія стала для мене особистою, коли я закохалася в якісні дослідження – обґрунтовані теоретичні дослідження, якщо бути точною. Я будь-що їх використовувала, знаходячи соратників в коледжі і за його межами. Я обрала своїм методистом Барні Ґлейзера з Медичної школи Каліфорнійського університету в Сан-Франциско, який разом з Ансельмом Штрауссом є творцем методу обґрунтованої теорії.

Я досі перебуваю під сильним враженням від прочитаної ще в 1990-х статті «Численні шляхи пізнання» («Many Ways of Knowing»). Її написала Енн Гартман, впливова редакторка одного з найпрестижніших часописів того часу. У своїй передовиці вона писала:

«Ми дотримуємося позиції, що існує безліч істин і безліч способів пізнання. Кожне відкриття поглиблює наше знання, а кожен спосіб пізнання поглиблює наше розуміння і додає наступний вимір до нашої картини світу… Наприклад, масові дослідження тенденцій в шлюбі нині надають корисну інформацію про соціальний інститут сім’ї, що швидко змінюється. Але занурення в історію одного-єдиного шлюбу, як в п’єсі «Хто боїться Вірджинії Вулф?», уповні демонструє складність конкретного шлюбу, призводячи нас до нового розуміння болю, радощів, очікувань, розчарувань, інтимності й межі самотності в стосунках. Науковий і художній методи є різними шляхами пізнання. І справді, як зазначив Кліффорд Ґірц, мислителі-новатори у багатьох галузях розмивають жанри, знаходячи мистецтво в науці, а науку – в мистецтві і соціальній теорії у різноманітних видах людської творчості й діяльності».[1]

Я піддалася страху й сумнівам (побоюючись, що обраного мною методу досліджень недостатньо) протягом декількох перших років викладацької і дослідницької кар’єри. Я відчувала себе аутсайдером, займаючись якісними дослідженнями, отож для безпеки намагалась триматися якомога ближче до поширеного переконання: «Якщо чогось не можна виміряти, його не існує». Це відповідало моїм політичним поглядам і моїй глибокій антипатії до невизначеності. Але я не могла викинути цю статтю з голови та серця. І сьогодні я з гордістю називаю себе дослідником-оповідачем, позаяк вірю, що найважливіші знання про людську поведінку базуються на життєвому досвіді. Я надзвичайно вдячна Енн Гартман за її сміливість встати на цю позицію, професору Полу Реффоулу, який дав мені прочитати цю статтю, і Сюзен Роббінс, яка відважно підтримувала мене на вченій раді.

Читаючи цю книжку, ви зрозумієте, що я не вважаю віру й аргументи природними ворогами. Я вірю, що властиве всім людям прагнення до визначеності і наше часто розпачливе бажання «мати рацію» призвело нас до цієї фальшивої дихотомії. Я не довіряю теологу, який заперечує красу науки, і вченому, який не вірить у силу таємничості.

Завдяки цьому переконанню я нині знаходжу знання й істину у безлічі розмаїтих джерел. У цій книжці ви зустрінете висловлювання вчених і авторів пісень. Я цитуватиму дослідження і кінофільми. Я поділюся листом від свого наставника, який допоміг мені розібратися в тому, що означає мати розбите серце, і статтею про ностальгію, написаною соціологом. Звісно, я не ставлю знак рівності між «Crosby, Stills amp; Nash»[2] і вченими, але також не хочу применшувати здатність митців вловлювати істину про людську душу.

Також не збираюсь вдавати, ніби я є експертом із кожного важливого питання, що виринає в цій книжці. Натомість я поділюся з вами працями інших дослідників і експертів, чиї роботи підтверджують те, що з’ясувалося у моїх дослідженнях. Я нетерпляче чекаю на те, щоб познайомити вас із деким із цих мислителів і митців, які присвятили свою кар’єру дослідженню внутрішнього устрою емоцій, думок і поведінки.

Я переконалася в тому, що усі ми хочемо відкриватися і проявляти себе у власному житті. Це означає, що усі ми боротимемося і зазнаватимемо поразок; ми дізнаємося, що означає бути відважними попри розбите серце.

Я вдячна за можливість вирушити в цю подорож разом з іншими. Як мовив перський поет Румі, «усі ми просто мандруємо від одного будинку до іншого».

Щоб отримати більше інформації про мою методологію і поточні дослідження, відвідайте мій сайт: brenebrown.com.

Дякую, що приєдналися до мене в цій пригоді.

* * *

Істина в тому, що падати боляче.

Сміливість у тому, щоб не втрачати відваги і намацувати способи підвестися

Істина та відвага

Вступ

Під час інтерв’ю в 2013 році журналіст розповів мені, що після прочитання «Дарів недосконалості» і «Надзвичайної відваги»[3] йому захотілося почати працювати над власними проблемами, пов’язаними з уразливістю, мужністю і автентичністю. Він засміявся і сказав: «Здається, це довгий шлях. Чи можете ви сказати мені, які в нього плюси?» Я відповіла йому, що кожною клітиною свого професійного й особистого єства я вірю, що вразливість – готовність показати себе і бути побаченим без упевненості в позитивному сприйнятті – це єдина стежка до більшої любові, відданості й радості. Він не забарився з питанням: «А мінуси?» Цього разу засміялася я: «Ви спотикатиметеся, падатимете й отримуватимете копняків під дупу».

Після тривалої паузи він промовив: «І після цього ви мені кажете, що все одно варто бути відважним?» Я відповіла палким «так», після чого зізналася: «Я кажу зараз тверде “так”, позаяк не лежу долілиць після болісного падіння. Але навіть у розпалі боротьби я б сказала, що проробити цю роботу не тільки варто, ця робота необхідна для того, щоб жити щирим життям. Однак я певна, якби ви запитали мене про це у процесі падіння, я була б не такою завзятою і значно розлюченішою. У мене не дуже добре виходить падати і намацувати спосіб підвестися».

Після того інтерв’ю минуло два роки – два роки тренування сміливості і неймовірних зусиль, але вразливість і досі залишається некомфортною, а падати боляче. Так буде завжди. І все ж таки я вчуся тому, що боротьба і проходження через біль дають нам не менше, ніж намагання виявити сміливість і відкритися.

Протягом декількох останніх років мені пощастило поспілкуватися з дивовижними людьми. Серед них були найуспішніші підприємці і лідери компаній з рейтингу «Fortune 500», подружжя, які живуть у коханні більше тридцяти років, і батьки, котрі працюють над зміною системи освіти. Поки вони ділилися зі мною своїм досвідом й історіями про відважність, падіння й підйоми, я повсякчас запитувала себе: «Що спільного у людей, пов’язаних міцними стосунками; батьків, що підтримують глибокий зв’язок зі своїми дітьми; учителів, що плекають творчість і жагу до знань; священиків, що ведуть людей до віри, і лідерів, які викликають довіру?» Відповідь була очевидною: усі вони усвідомлюють силу емоцій і не бояться душевного дискомфорту.

Позаяк уразливість породжує чимало жаданих нами явищ, як-от любов, відданість, радість, творчість і довіру, процес відновлення нашої емоційної стабільності під час боротьби випробовує нашу мужність і загартовує наші цінності. Після падіння ми стаємо сильнішими, плекаючи щирість у нашому житті; цей процес найкраще показує нам, хто ми такі.

Протягом останніх двох років ми з членами моєї дослідницької групи щотижня отримуємо листи від людей, які пишуть: «Я наважився на відважність. Я був сміливим. Але мені дали копняка, і тепер я в ауті. Як мені підвестися?» Працюючи над «Надзвичайною відвагою» і «Дарами недосконалості», я знала, що неодмінно напишу книжку про падіння. Я постійно збирала дані, і те, що я довідалася про тамування болю, повсякчас рятувало мене. Рятувало та в процесі дослідження змінювало.

Ось таким я бачу прогрес у своїй роботі.

«Дари недосконалості» – бути собою.

«Надзвичайна відвага» – зібратися з усіма силами.

«Стати сильнішим» – впасти, підвестися і зробити нову спробу.

Головна тема, що об’єднує усі три книжки, – це наша жага жити щирим життям. Я називаю щирим життям буття, побудоване на почутті власної гідності. Це означає виховання сміливості, співчуття і встановлення такого зв’язку зі світом, щоб прокидатися зранку і думати: «Не важливо, що зроблено і скільки залишилося зробити, я самодостатня людина». Лягати увечері в ліжко, думаючи: «Так, я недосконала і вразлива людина й іноді боюсь, але це не змінює того, що я смілива людина, гідна кохання і щирих стосунків».

«Дари недосконалості» і «Надзвичайна відвага» – це книжки, які закликають до боротьби. У них йдеться про сміливість показати себе і бути побаченим, навіть якщо це означає ризик зазнати невдачі, біль, сором і, ймовірно, навіть розбите серце. Навіщо? Тому що намагання сховатися, вдавати байдужість і протистояти вразливості вбивають нас, нищать наш дух, надії, потенціал, нашу творчість, здатність керувати, наше кохання, віру і радість. Гадаю, ці книжки знайшли такий сильний відгук у серцях людей із двох простих причин: нам набридло боятися і ми втомилися від гонитви за підвищенням самооцінки.

Ми хочемо бути сміливими і в глибині душі розуміємо, що сміливість вимагає від нас вразливості. Хороша новина полягає в тому, що, на мою думку, ми робимо серйозний поступ. Я скрізь зустрічаю людей, які розповідають мені, що вчаться визнавати власну вразливість і невпевненість і як це змінює їхні стосунки й професійне життя.

Ми отримуємо тисячі листів від людей, котрі розповідають про свої спроби практикувати десять принципів із «Дарів недосконалості», навіть таких важких, як розвиток творчих здібностей, гру й співчуття до себе. Я працювала з виконавчими директорами компаній, учителями й батьками, які докладають великих зусиль задля досягнення культурних змін, ґрунтованих на ідеї відкритися і виявити надзвичайну сміливість. Це значно більше досягнення, ніж я уявляла собі шістнадцять років тому, коли мій чоловік Стів запитав мене: «Якою ти бачиш свою кар’єру?» – а я йому відповіла: «Хочу почати глобальну розмову про вразливість і сором».

Якщо ми наважуємося ризикнути і покохати когось усім серцем, ми ризикуємо залишитися з розбитим серцем. Якщо ми збираємося спробувати щось нове, інноваційне, то ризикуємо зазнати невдачі. Якщо наважуємося ризикнути, турбуючись і віддаючись справі усією душею, – можемо розчаруватися. Не важливо, чи викликаний наш біль болісним розривом стосунків або чимось незначним на зразок грубого зауваження колеги або суперечки з родичем. Якщо ми навчимося прокладати свій шлях через цей досвід і свої власні історії боротьби, то зуміємо написати для них наше власне, сміливе закінчення. Маючи за плечима свій власний досвід, ми уникаємо пастки, де стаємо учасниками історій, які розповідають інші.

Епіграф до «Надзвичайної відваги» – це потужна цитата з промови «Людина на арені» Теодора Рузвельта, проголошеної 1910 року:

«Не критик, який все прораховує; не людина, що вказує, де сильний спіткнувся або де той, хто щось робить, міг би впоратися краще, – хвала належить людині, яка насправді перебуває на арені; людині з обличчям, вимащеним порохом, потом і кров’ю; людині, яка відважно змагається;…людині, яка знає найкраще, що в разі великої перемоги опиниться на вершині, а зазнавши поразки, знатиме, що програла, виявивши принаймні надзвичайну відвагу».[4]

Ця натхненна цитата стала для мене провідною зорею. Однак як людина, яка чимало часу проводить на арені, я б хотіла зупинитися на одному уривку із цієї промови Рузвельта: «Хвала належить людині, яка насправді перебуває на арені, людині з обличчям, вимащеним порохом, потом і кров’ю…» – СТОП. (Уявіть собі звук голки, що дряпає платівку.) Зупинімося тут. До того як я почую ще щось про тріумф або досягнення, я б хотіла сповільнити час, щоб з’ясувати, що відбуватиметься далі.

Ми лежимо долілиць на арені. Можливо, юрба замовкла, як це трапляється на футболі або на хокейних матчах моєї дочки, коли гравці призупиняють гру, позаяк один з них отримав травму. Або, можливо, люди почали свистіти і знущатися. Або, можливо, ви бачите все наче крізь шори і лише чуєте, як ваші батьки кричать: «Вставай! Підводься!»

Наші «доленосні падіння» можуть бути значними, як-от звільнення чи виявлення зради, або незначними – наприклад, дитина збрехала про свої оцінки чи ми зазнали розчарування на роботі. При слові «арена» ми завжди уявляємо собі щось велике, але ареною є кожна мить або місце, де ми ризикнули показати себе і бути побаченими. Ризикнути показатися невмілим і нерозумним під час нового уроку – це арена. Управління колективом на роботі – це арена. Складні миті виховання також виштовхують нас на арену. Закоханість – це, безумовно, арена.

Почавши міркувати про це дослідження, я проаналізувала дані і запитала себе: «Що відбувається, коли ми лежимо ниць? Що відбувається цієї миті? Що спільного у людей, які змогли успішно зіп’ястися на ноги і знайшли відвагу для нової спроби? Який на вигляд процес підйому?»

Я не мала певності, що сповільнення часу допоможе мені роздивитися цей процес у деталях, але мене надихнув серіал «Шерлок» і я вирішила спробувати. На початку 2014 року я загрузла в даних, і моя впевненість почала танути. Також я щойно виходила з важкого періоду, провівши більшу частину запланованої відпустки в боротьбі з вірусом, що ураганом пронісся по Г’юстону. Одного лютневого вечора я вмостилася на дивані разом із дочкою Еллен, щоб подивитися найновішу серію шедеврального «Шерлока» з Бенедиктом Камбербетчем і Мартіном Фріманом.[5] (Я велика прихильниця цього серіалу.)

У третьому сезоні є епізод, коли Шерлока ранять. Не хвилюйтеся, я не розповідатиму, хто або як, але… Ого, я цього не чекала. Коли в нього поцілили, час зупиняється. Замість того щоб негайно впасти, Шерлок потрапляє в свій власний «палац пам’яті» – це божевільний когнітивний простір, у якому він витягає з картотеки мозку спогади, наче схеми транспортних маршрутів, і виявляє незбагненні зв’язки між випадковими фактами. Упродовж наступних десяти хвилин в його голові виникають різноманітні персонажі, кожен з яких є експертом у своїй галузі знань і підказує йому найкращий спосіб залишитися в живих.

Першою з’являється патологоанатом, до нестями закохана в Шерлока. Вона підбадьорює Шерлока, який здається цілком приголомшеним своєю нездатністю зрозуміти, що відбувається. Вона питає: «Не так, як у фільмах, Шерлоку?» За допомогою криміналіста зі Скотленд-Ярда і грізного на вигляд брата Шерлока вона пояснює, як саме він повинен впасти, як діє шок і що він може зробити, щоб не знепритомніти. Усі троє попереджають його про біль і про те, чого він може очікувати далі. Те, що триває в житті, ймовірно, близько трьох секунд, на екрані триває більше десяти хвилин. Я визнала сценарій геніальним, і це надихнуло мене продовжити свій власний проект уповільнення часу.

Працюючи над цією книжкою, я ставила собі за мету уповільнити процес падіння і підйому: показати усі варіанти, які розгортаються перед нами в ці моменти дискомфорту і болю, а також дослідити наслідки наших дій. Як і в інших своїх книжках, аби розкрити свої знахідки, я використовую дослідження й оповідки. Єдина відмінність цієї книжки полягає в тому, що тут я ділюся переважно особистими історіями. Ці оповіді дають мені можливість не тільки спостерігати за сценою з першого ряду, але також зазирнути за лаштунки думок, почуттів і вчинків. У моїх історіях є подробиці. Це наче дивитися режисерський монтаж фільму або обрати DVD з бонусом і почути, як режисер розповідає про свої задуми і процес зйомки. Це не означає, що я не можу видобути ці подробиці з чужого досвіду – я роблю це постійно. Я просто не можу зіткати з історії, контексту, емоцій, поведінки і роздумів щільне полотно.

Протягом останніх стадій розробки теорії підйому після падіння я зустрічалася з людьми, які були знайомі з моєю роботою, щоб поділитися своїми відкриттями й отримати зворотний зв’язок, дізнавшись про їхні погляди на вдатність і адекватність теорії. Чи була я на правильному шляху? Пізніше двоє учасників тих зустрічей поділилися своїм досвідом застосування процесу підйому після падіння у їхньому житті. Зворушена їхніми історіями, я попросила дозволу розмістити їх у цій книжці. Вони обоє погодилися, за що я їм вдячна. Їхні історії є натхненними прикладами підйому після падіння.

Гадаю, що на культурному рівні відсутність щирого спілкування щодо непростого процесу підйому після падіння на арені призвела до двох небезпечних наслідків – схильності до приховування під золотою обгорткою болючої правди і дефіциту «крутизни».

Під золотою обгорткою

Усі ми падали, і наші обідрані коліна й розбиті серця це доводять. Але про шрами легше розповідати, ніж їх демонструвати, оголяючи почуття, що залишилися в пам’яті. І ми рідко бачимо рани, які перебувають у процесі загоєння. Я не впевнена, чи відбувається це тому, що нам надто соромно дозволити іншим побачити інтимний процес подолання болю, або тому, що, навіть зібравши всю мужність, щоб поділитися своїм усе ще неповним зціленням, люди рефлекторно відвертаються.

Ми воліємо, щоб оповіді про падіння і підйоми були натхненними й очищеними від бруду. Наша культура рясніє подібними байками. У тридцятихвилинній промові фразам штибу «І я знайшов шлях назад», або «А потім я зустрів іншу людину», або, як у випадку з моєю TED-промовою, «Це була важка битва» зазвичай присвячують не більше тридцяти секунд.

Нам подобається, коли в цілющих історіях лише побіжно згадують про чорні смуги, отож ми можемо швидше почути рятівне закінчення. Мене непокоїть, що брак щирих зізнань про подолання невдач створив позолочене століття поразок. Протягом останніх декількох років спостерігаємо зростання числа конференцій невдач, фестивалів поразок і конкурсів невдах. Не зрозумійте мене неправильно. Я прихильниця того, щоб вважати невдачу частиною будь-якого вартого уваги прагнення. Але говорити про поразки, уникаючи згадок про супутній біль і страх та складний підйом після них, – це спроба заховати правду під золотою обгорткою. Приховуючи емоційні наслідки невдачі, ми позбавляємо концепцію мужності та стійкості якостей, які роблять її такою важливою, – твердості, завзяття і витривалості.

Так, інновації, навчання і творчість неможливі без невдач. Але невдача болісна. Вона провокує роздуми на кшталт «потрібно було і можна було», що часто означає очікування критики і сорому.

Так, я згодна з Теннісоном, який писав: «Краще любити й втратити любов, аніж ніколи не любити зовсім».[6] Але велике горе збиває з ніг, а почуття втрати й самотності можуть зробити підйом з ліжка завданням неймовірної складності. Навчитися знову довіряти і любити може здаватися неможливим.

Так, якщо ми досить відверті й сміливі, розчарування неуникненні. Але у хвилини, коли розчарування переповнює нас і ми розпачливо намагаємось осягнути розумом і серцем, що станеться або чого не станеться, загибель надій буває невимовно болючою.

Робота, виконана Ешлі Ґуд, – чудовий приклад того, як зарадити собі зі складними емоціями при падінні. Ґуд – засновниця і виконавчий директор соціального підприємства «Fail Forward» («Вчися на поразках»),[7] покликаного допомагати організаціям розвивати культуру прийняття ризику, креативності й адаптивності, необхідної для інновацій. Вона працювала фахівцем із соціального розвитку в Гані для канадської організації «Інженери без кордонів» (EWB), брала участь в аналізі діяльності EWB для звітів про невдачі, а також розробляла сайт AdmittingFailure.com – інтернет-ресурс, куди кожна людина може надіслати власну історію поразки й отриманого досвіду.

Ці перші звіти стали сміливими спробами припинити замовчування невдач у неприбутковому секторі, залежному від зовнішнього фінансування. Розчаровані тим, що через це замовчування організації втрачають можливість вчитися на власних помилках, люди з EWB вирішили зібрати історії власних поразок і помістити їх у річному звіті. Діяльність організації покликана вирішити деякі із найважчих світових проблем, таких як бідність, а це вимагає інноваційних підходів і знань, отож «Інженери без кордонів» поставили на перше місце досягнення результатів, а не бажання здаватися кращими, чим спровокували революцію.

У своїй привітальній промові на щорічній конференції з невдач у Норвегії «FailCon Oslo» Ґуд попросила присутніх назвати слова, які асоціюються в них зі словом «невдача». Учасники конференції почали вигукувати: «сум», «страх», «посміховисько», «розпач», «паніка», «сором» і «горе». Потім вона прочитала доповідь про невдачі і пояснила, що тридцять глянцевих аркушів містять чотирнадцять історій невдач, яких протягом останнього року зазнали «Інженери без кордонів». Потім вона запитала присутніх, якими словами вони могли б описати цю доповідь і людей, котрі поділилися своїми історіями. Цього разу із зали було чути слова: «великодушний», «здатний допомогти», «відкритий», «компетентний», «хоробрий», «натхненний».

Ґуд зробила важливе зауваження про те, що існує суттєва різниця між тим, як ми сприймаємо слово «невдача», і тим, що ми думаємо про людей і організації, які наважилися поділитися історіями своїх поразок з метою пізнання й зростання. Удавати, що ми можемо стати здатними допомогти, відчайдушними й хоробрими, не подолавши такі складні емоції, як розпач, сором і паніка, – глибоко небезпечне і помилкове припущення. Замість того щоб загортати складні емоції в позолочену обгортку і надавати презентабельності невдачам, краще навчитися вбачати красу в правді й стійкості.

Дефіцит «крутизни»

Я знаю, «крутизна» – це дивний термін, але, щоб висловити те, що я маю на увазі, інше слово не спадає мені на думку. Коли я бачу людей, котрі не бояться подивитися правді у вічі, або коли бачу, як хтось впав, підвівся і сказав: «Чорт, це справді боляче, але це для мене важливо, тому я спробую знову!» – моя перша реакція: «Оце крутелик!»

Надто багато людей сьогодні замість того, щоб відчувати біль, відіграються за цей біль; а замість визнати біль – завдають болю іншим. Замість того щоб ризикнути розчаруватися, вони обирають жити в розчаруванні. Емоційний стоїцизм – це не крутизна. Легковажне позерство – це не крутизна. Бундючність – це не крутизна. А досконалість навіть поруч не стоїть із крутизною.

Для мене «справжній крутелик» – це людина, яка каже: «Наша родина насправді переживає важкий період. Ми готові скористатися вашою підтримкою». Або батько, який говорить синові: «Смуток – це нормально. Ми всі сумуємо. Нам просто потрібно говорити про це». Або жінка, яка каже: «Наша команда напартачила. Ми маємо припинити звинувачувати одне одного і серйозно поговорити про те, що сталося, щоб виправити усе і йти вперед». Люди, які сміливо вирушають у зону дискомфорту і вразливості та розповідають правду про себе, – ось справжні крутелики.

Відважність – необхідна риса для подолання світових проблем, які здаються нездоланними: бідності, насильства, нерівності, нехтування громадянськими правами і забруднення довкілля. Але окрім людей, які готові показати себе і бути побаченими, нам також потрібна критична маса крутеликів, готових ризикувати, падати, проходити через складні емоції і знову підводитись. І потрібно, щоб ці люди очолювали, моделювали і формували культуру в кожній царині, як батьки, вчителі, адміністратори, керівники, політики, духовенство, митці і громадські активісти.

Дуже багато з того, що ми чуємо нині про мужність, – це пихата й порожня риторика, яка маскує особистий страх бути непривабливим, непопулярним, нездатним забезпечити певний рівень добробуту і соціальний статус. Нам потрібно більше людей, готових продемонструвати, що означає піти на ризик і пережити невдачу, розчарування і жаль; людей, готових відчувати власний біль, а не зганяти його на інших; людей, готових сприйняти події у своєму житті, дотримуватися власних цінностей і бути відкритими. Мені дуже пощастило протягом останніх кількох років працювати зі справжніми крутеликами – від учителів і батьків до виконавчих директорів компаній, режисерів, ветеранів, фахівців з підбору персоналу, шкільних радників і терапевтів. Далі у цій книжці ми дослідимо, що в них спільного, але в кількох словах скажу: вони цікавляться світом емоцій і не бояться вийти із зони комфорту.

Я сподіваюся, що процес, описаний у цій книжці, дасть вказівки і схему, які допоможуть нам знову ставати на ноги. Я ділюся усім, що знаю, відчуваю, у що вірю і що досвідчила про те, як стати сильнішим після поразки. Повторю ще раз: те, що я дізналася від учасників дослідження, знову і знову рятує мене, і я щиро їм за це вдячна. Правда у тому, що падати боляче. Сміливість у тому, щоб не втрачати відваги і намацати спосіб підвестися.

* * *

Ми перекладаємо те, чому навчилися, з наших голів до наших сердець за допомогою наших рук

1. Природа вразливості

Коли йдеться про людську поведінку, емоції й мислення, вислів «Що більше я дізнаюся, то менше знаю» є цілком доречним. Особисто я навчилася відмовлятися від гонитви за визначеністю і бажання пришпилити її до стіни. Іноді мені бракує уміння вдавати, ніби визначеність є досяжною. Мій чоловік Стів завжди знає, що, ховаючись у кабінеті і слухаючи кілька разів поспіль пісню Девіда Ґрея «My Oh My»,[8] я оплакую своє колишнє завзяття молодого дослідника. Мої улюблені слова:

Що ж відбувається в моїй голові?

Ти знаєш, я звик до впевненості.

Ти знаєш, я звик до визначеності.

І йдеться не лише про слова; ідеться про інтонацію, з якою він співає слово «ви-зна-че-ність». Іноді мені здається, що він зарозуміло глузує над вірою в те, що ми можемо все знати, а іноді здається, що злиться, позаяк ми не можемо знати всього. У будь-якому разі, підспівуючи, я почуваю себе краще. Музика завжди допомагає мені не почуватися самотньою посеред хаосу.

У моїй галузі насправді не існує незаперечних абсолютів, але є істини про спільний досвід, який перегукується з тим, у що ми віримо і що знаємо. Наприклад, цитата з промови Рузвельта, яка стала епіграфом до мого дослідження про вразливість і сміливість, відкрила для мене три істини.

Я хочу бути «на арені». Я завжди хочу бути сміливою. А коли ми обираємо надзвичайну відвагу, то готуємось отримати копняків. Ми можемо обрати хоробрість або комфорт, але не можемо мати їх одночасно.

Уразливість полягає не в тому, щоб виграти або програти; тут ідеться про сміливість відкритися і бути побаченим, не маючи впливу на результати. Уразливість – це не слабкість; це наша найбільша міра хоробрості.

Багато дешевих глядацьких місць посіли люди, які ніколи не ризикнуть вийти на арену. Вони лише вигукують зарозумілі зауваження і дають вказівки з безпечного місця. Проблема в тому, що, припинивши непокоїтися думкою інших і страждати від їхньої жорстокості, ми втрачаємо здатність налагоджувати зв’язки. Але коли ми зважаємо на те, що скажуть люди, нам бракує сміливості стати вразливими. Тому потрібно фільтрувати відгуки, які ми впускаємо у своє життя. Як на мене, якщо ви не на арені і не дістаєте копняків, ваша думка мене не цікавить.

Я не вважаю це правилами, але для мене особисто вони, безумовно, стали провідними принципами. Гадаю, що перед тим, як ми почнемо, корисно засвоїти деякі основи хоробрості, ризику вразливості і подолання невдач. Вважаю їх основними законами емоцій: це прості, але потужні істини, які допомагають нам зрозуміти, чому сміливість призводить до змін і водночас так рідко зустрічається. Ось правила процесу підйому після падіння.

1. Якщо ми досить часто виявляємо достатню сміливість, ми падатимемо; це фізика вразливості. Наважившись відкритися і ризикуючи зазнати невдачі, ми насправді погоджуємося з поразкою. Сміливець не скаже: «Я готовий ризикнути удачею». Сміливець скаже: «Я знаю, що рано чи пізно зазнаю невдачі, але це мене не стримає».

2. Одного разу впавши через власну сміливість, ми можемо ніколи не повернутися на ту саму позицію. Ми можемо підводитися після невдач, хибних кроків і падінь, але вже ніколи не зможемо повернутися туди, де перебували до того, як виявили хоробрість, або до того, як впали. Сміливість змінює емоційну структуру нашого існування. Ця зміна також часто спричиняє глибоке відчуття втрати. У процесі підйому ми інколи тужимо за місцем, якого більше не існує. Ми хочемо повернутися до миті перед виходом на арену, але повертатися нам нікуди. Ситуацію ускладнює новий рівень усвідомлення нами того, що означає бути сміливим. Ми не можемо більше прикидатися. Тепер ми знаємо, коли відкриваємось, а коли ховаємося, коли живемо своїми цінностями, а коли – ні. Наше нове знання може надихнути – відродити розуміння мети і нагадати про наше прагнення до щирого життя. Подолання нервового напруження, яке з’єднує містком бажання повернутися до моменту, що передував ризику і падінню, і більшу сміливість, – неодмінний етап процесу здобуття духовної сили.

3. Ця подорож тільки ваша і нікого іншого; однак ніхто не здатен успішно відбути її наодинці. Споконвіку люди знаходять спосіб підвестися після падіння, але торованої стежки немає. Усі ми повинні прокладати власний шлях, озираючись на загальновідомий досвід інших, але відчуваючи таку самотність, неначе ми першопрохідці в незвіданих краях. Складності додає те, що замість того, щоб покладатися на безпеку второваних шляхів або постійного супутника, нам доводиться вчитися покладатися на притулок у тимчасових попутників, їхню підтримку й бажання вряди-годи пройти частину шляху пліч-о-пліч з нами. Для тих із нас, хто боїться самотності, подолання самотності, яка є невід’ємною частиною цього процесу, – це завдання, що страшить. Для тих із нас, хто воліє відмежовуватися від світу і зцілюватися наодинці, проблемою стає вимога спілкуватися з іншими – звертатися по допомогу та отримувати її.

4. Ми створені природою для розповідей. У культурі дефіциту і перфекціонізму існує напрочуд проста причина, з якої ми хочемо накопичувати, завершувати історії власної боротьби і ділитися ними. Ми робимо це, тому що відчуваємо себе підбадьореними, спілкуючись з іншими і сміливо розповідаючи їм про себе, і це наша біологія. Розповіді стали повсюдними. Це платформа для всього: від творчих поривів до маркетингових стратегій. Але сама думка про те, що потреба розповідати закладена в нас від народження, – це не просто гучна фраза. Фахівець з нейроекономіки Пол Зак виявив, що вислуховування розповіді – історії з початком, кульмінацією і закінченням – змушує наш мозок вивільняти кортизол і окситоцин. Ці хімічні стимулятори відповідають за унікальні людські здібності до соціальної комунікації, співчуття і знаходження сенсу.[9] Розповіді буквально закладені в нашій ДНК.

5. Творчість впроваджує знання, щоб вони стали практикою. Ми перекладаємо те, чому навчаємось, із наших голів до наших сердець за допомогою наших рук. Ми творці від народження, і творчість – цей остаточний чинник інтеграції – це те, як ми впроваджуємо досвід у наше буття. Упродовж своєї кар’єри найчастіше я ставлю собі питання: «Яким чином я сприймаю те, що дізнаюся про себе, і як це змінює моє життя?» Після вісімнадцяти років навчання студентів, що обрали за фах соціальну роботу, після розробки, впровадження і оцінки двох навчальних програм протягом останніх восьми років, провівши понад сімдесят тисяч студентів через онлайн-курси і поспілкувавшись із сотнями творчих особистостей, я дійшла висновку, що креативність – це механізм, який дозволяє знанням проникати в наше існування і ставати практикою. У племені асаро, що мешкає в Індонезії та Папуа Новій Гвінеї, є гарне прислів’я: «Знання – це тільки чутки, поки вони не починають жити в м’язах». Те, що ми розуміємо і дізнаємося про підйом після падіння, – це лише чутки, поки не проживемо їх і не інтегруємо через будь-яку форму творчості, щоб вони стали частиною нас.

6. Підйом після падіння – це той самий процес, незалежно від того, боретеся ви з особистими чи професійними труднощами. Я присвятила однакову кількість часу дослідженням особистого і професійного життя, і хоча більшість із нас хотіли б вірити в існування особистої та професійної версій підойму після падіння, це не так. Незалежно від того, чи ви юнак, котрий страждає від розбитого серця, чи пара пенсіонерів, що долають розчарування, чи менеджер, котрий силкується отямитися після невдалого проекту, практика однакова. Не існує окремих ліків для бізнесу, що занепав. Нам доведеться зануритися у сипучі піски таких явищ, як образа, горе й пробачення. Як нагадує нам невролог Антоніо Дамасіо, люди – це не лише мислячі або лише чутливі механізми, але радше чутливі машини, що думають. Те, що ви перебуваєте в офісі, класі чи майстерні, не означає, що ви можете вилучити емоції з процесу. Не можете. Пригадуєте крутеликів, згаданих мною у вступі? Ще одна спільна для них особливість – це те, що вони не намагаються уникати емоцій: вони чутливі механізми, які думають і взаємодіють зі своїми емоціями й емоціями людей, яких вони люблять, виховують і очолюють. Найефективніші і найстійкіші лідери, з якими я працювала протягом своєї кар’єри, мають три спільні риси. По-перше, вони визнають чільну роль взаємовідносин і розповідей в культурі й стратегії, а також не втрачають зацікавлення своїми власними емоціями, думками і поведінкою. По-друге, вони розуміють і цікавляться тим, як емоції, думки та поведінка поєднуються в їхніх підлеглих і яким чином це впливає на взаємовідносини і сприйняття. І по-третє, вони здатні і готові увійти до зони дискомфорту й вразливості.

7. Порівняння страждань – це ознака страху і браку впевненості. Падіння, помилки і болісні переживання часто призводять до сумнівів у власних судженнях, недовіри до себе і навіть втрати гідності. Твердження «Я – самодостатня людина» може поволі перетворитися на питання «А чи справді я самодостатня людина?». Якщо впродовж останнього десятиліття я щось та й довідалася, то це те, що страх і дефіцит упевненості миттю провокують порівняння, і навіть біль та образа не мають імунітету від оцінки й порівняння: «У мене помер чоловік, і це горе важче за ваше бідкання над спорожнілим гніздом». «Я не можу собі дозволити відчувати розчарування через те, що мені не вдалося отримати підвищення, у той час як мій друг щойно дізнався, що в його дружини рак». «Вам соромно, бо ви забули, що син бере участь у шкільній виставі? Бог із вами, це ж не світова проблема; у світі щохвилини вмирають від голоду люди». Протилежністю до дефіциту впевненості є аж ніяк не її надмір, а звичайна впевненість. Співпереживання (емпатію) не можна виміряти, а співчуття – це не піца з восьми шматків. Коли ви співпереживаєте і співчуваєте, не роззирайтеся за тим, кому дісталося менше. І навіть більше за те; любов – це остання річ у цьому світі, яку потрібно дозувати. Сирійській біженці не полегшає, якщо ви прибережете свою доброту для неї і не поділитеся нею із сусідом, який розлучається. Звісно, перспектива важлива. Але я упевнена, що скаржитися – це нормально, поки ми розлючені і стогнемо, що не бачимо світла в кінці тунелю. Біль – це біль, і якщо ми шануємо нашу власну боротьбу і боротьбу інших, співпереживаємо та співчуваємо, то зцілення, яке настає, позитивно впливає на нас усіх.

8. Неможливо перетворити емоційний, вразливий і відважний процес на легку, універсальну формулу для всіх і кожного. Насправді я вважаю, що спроба продати людям легке рішення для позбавлення від болю – це найгірша з усіх згубних отрут. Ця книжка не пропонує рішення, рецепту або покрокової інструкції. Вона знайомить з теорією, побудованою на обґрунтованих даних, які пояснюють основні моменти соціального процесу, що його досвідчують чоловіки і жінки, працюючи над підйомом після падіння. Це дорожня карта, яка допомагає орієнтуватися в найбільш значущих моделях і темах, виявлених під час дослідження. З розповідей інших людей і зі свого власного досвіду я дізналася, що цей процес може тривати двадцять хвилин або й двадцять років. Я бачила людей, які застрягали, розбивали табір і залишалися на одному місці впродовж десяти років. Хоча цей процес, здавалося б, має кілька моделей, формули або суто лінійного підходу до нього не існує. Це маятниковий, циклічний та інтуїтивний процес, який набуває різних форм для різних людей. Не завжди можливо виявити зв’язок між зусиллями й отриманим результатом. Ви не можете розіграти його по нотах чи вдосконалити так, щоб він став простим і швидким. Здебільшого вам необхідно просто намацати свій власний шлях. Внесок, який я сподіваюся зробити, полягає у формулюванні понять процесу, усвідомленні деяких явищ, з якими, можливо, нам доведеться зіткнутися, якщо ми хочемо стати сильнішими, і просто розповісти людям, що вони не самотні.

9. Сміливість заразлива. Підйом після падіння змінює не лише вас, але й людей навколо. Стати свідком людської здатності змінюватися завдяки вразливості, сміливості й стійкості – це або заклик до ще більш надзвичайної відваги, або болісне віддзеркалення власних переживань для тих, хто застряг після падіння, не в змозі визнати поразку. Ваш досвід може суттєво вплинути на людей навколо, свідомі ви того чи ні. Чернець-францисканець Річард Рор пише: «Після будь-якого справжнього досвіду ініціації розумієте, що ви є частиною набагато більшого цілого. Життя – це не те, що буде надалі, ви і є самим життям».[10]

10. Підйом після падіння – це духовна практика. Щоб підвестися на ноги після падіння, не треба бути знавцем релігії, теології або філософських доктрин. Однак усі без винятку концепції духовності несуть украй важливий компонент стійкості і подолання труднощів. Я створила визначення духовності, спираючись на дані, зібрані впродовж останніх десяти років: «Духовність – це визнання і возвеличення того, що усі ми нерозривно пов’язані одне з одним силою більшою, ніж ми самі, і що наш зв’язок із цією силою і один з одним ґрунтується на любові і почутті відданості іншим. Практика духовності приносить в наше життя відчуття перспективи, сенсовність і мету». Хтось називає цю силу, більшу за нас, Богом. Дехто – ні. Дехто плекає свою духовність у церквах, синагогах, мечетях або інших культових спорудах, у той час як інші знаходять благодать у самотності, під час медитації або в природі. Я, наприклад, належу до тих багатьох, хто вірить, що риболовля – це храм, а один з моїх найближчих друзів вважає пірнання з аквалангом священним досвідом. Виявляється, наше розуміння духовності різниться так, як різняться самі люди. Коли наші наміри й вчинки скеровані духовністю – нашою вірою у взаємозв’язок і любов, то будь-який повсякденний досвід може стати духовною практикою. Ми можемо перетворити на духовну практику освіту, керівництво і виховання дітей. Прохання про допомогу й отримання її може також стати духовною практикою. Розповіді і творчість можуть стати духовними практиками, тому що розвивають усвідомлення. Оскільки всі ці дії можуть стати духовною практикою, процес підйому після падіння також має стати духовною практикою. Підйом вимагає фундаментальної віри у взаємозв’язки між людьми і боротьби за бачення перспективи, сенсу і мети. Нещодавно в Instagram Елізабет Ґілберт мені трапився вислів – гадаю, він досконало підсумовує сказане: «Благоговіння приведе вас туди, куди не зможе допровадити метушня».

* * *

Середина процесу – це найбезладніший час, але саме тут відбуваються дивовижі

2. Цивілізація зупиняється на ватерлінії

Якось я склала карту свого серця і посередині цієї мапи намалювала озеро Тревіс. Це озеро в долині річки Колорадо, у розкішній гірській місцевості, просто на західній околиці Остіна в Техасі, простягається майже на сто кілометрів. Холодну бірюзову воду оточують кам’янисті береги, приголомшливі скелі і мескитові дерева.

У дитинстві я відпочивала на озері Тревіс щоліта. Саме тут я навчилася ловити окунів, закидати невід на сомів, вирізувати з дерева, будувати будинки на деревах, і навіть склала пристойний столик. Моя тітонька Лоренія і її чоловік, дядько Джо, мали будиночок у Воленте. У ті часи територія навколо озера була сільським районом, оселею для сільських мешканців з фургонами і вудками – вони не вважали себе мешканцями Остіна, вони просто «жили на озері». Нині це місце вважають передмістям Остіна, і тут набудували особняків і огороджених ділянок.

Зовсім поруч із тіткою Лоренією мешкала тітка Беа, а матуся і татусь Болдвіни з дочкою Едною Ерл і зятем Волтером жили нижче по вулиці. Една Ерл і тітка Лоренія були найкращими подругами до самої смерті. Я годинами босоніж бігала від будинку до будинку, повсякчас грюкаючи за собою дверима. Ми грали в карти з тіткою Беа, потім я квапилася до будинку тітки Лоренії пекти пиріг. Я збирала камінчики і ловила світляків разом з матусею і татусем Болдвінами. Една Ерл любила слухати мої веселі історії.

Тітка Лоренія розповсюджувала косметику Avon. Я напрочуд яскраво пам’ятаю, як улітку допомагала їй пакувати товари і «опрацьовувати маршрути». Відколи я пішла до четвертого класу, ми застрибували разом до пікапу – вона на водійське сидіння, я на пасажирське, прилаштувавши поміж нами пневматичний пістолет Red Ryder, сумки з косметикою, кремами і парфумами. Я відповідала за взірці помад – блискучу пластикову коробочку із сотнями помад усіх ймовірних кольорів і характеристик.

Ми подорожували довгими, посипаними щебінкою дорогами, потім паркувалися біля металевої брами клієнтки. Тітка Лоренія виходила першою, щоб відчинити браму, і перевіряла, чи не ховаються десь дикі тварини й гримучі змії. Перевіривши територію, вона гукала: «Неси помаду. Залиш пістолет». Або: «Неси помаду. Захопи пістолет». Я вилазила з пікапу з помадами, а інколи з пістолетом в руці, і ми йшли до будинку.

Закінчивши ранкову доставку косметики Avon, ми робили бутерброди, запаковували їх і видобували жменю хробаків з розплідника хробаків, влаштованого дядьком Джо у переносному холодильнику для кока-коли з тридцятих років минулого століття. Прихопивши бутерброди і наживку, ми спускалися в док порибалити і поплавати в озері на автомобільних покришках. Ніколи в житті я не була щасливішою, ніж плаваючи в озері Тревіс. Я все ще можу заплющити очі і пригадати відчуття гойдання на покришці, дотик теплого сонця на шкірі, політ бабок над водою і те, як я відштовхувала окуня, котрий щипав мене за пальці ніг.

Щасливий лотерейний квиток

Озеро Тревіс було для мене магічним – такою магією хочеться поділитися з власними дітьми. Тому коли ми зі Стівом планували літню відпустку 2012 року, то вирішили орендувати будиночок на відстані півгодини їзди від тітки Лоренії і дядька Джо. Ми були схвильовані, тому що нам вдалося взяти таку тривалу відпустку вперше: ми їхали на цілих два тижні. Тижнева відпустка експромтом – це непогано, але батьківські обов’язки накладають певні обмеження. Отож ми вирішили цього разу чогось навчити дітей, більш-менш вчасно засинати, готувати й споживати відносно здорову їжу і якомога більше займатися спортом. Наші родичі й батьки збиралися приїхати до нас під час цієї відпустки, тому ми попередили усіх про наші плани «здорової відпустки», долучивши до листів детально розплановане меню і перелік продуктів.

Наш орендований будинок ховався поблизу глибоководної бухти озера. Довгими сходами можна було спуститися від нього до старого причалу з дашком із гофрованої бляхи. Ми зі Стівом вирішили щодня плавати на інший берег бухти. Це трохи менше п’ятисот метрів в один бік. За день до відпустки я купила новий купальник Speedo і окуляри для плавання. Збігло чимало часу, відколи ми зі Стівом плавали разом. Двадцять п’ять років, якщо бути точною. Ми познайомилися, коли обоє працювали рятувальниками й інструкторами з плавання. І хоча я все ще щотижня плаваю, це радше для підтримки тонусу. Однак Стів був перспективним плавцем, він грав за університетську команду з ватерполо і досі серйозно займається плаванням. Я оцінюю різницю наших здібностей таким чином: він робить маятниковий поворот, я ж дотепер торкаюся дна, опинившись біля бортика.

Одного ранку, ще до того, як наше плем’я прокинулося, ми зі Стівом вирушили до причалу. У нас саме гостювали мої сестри з родинами, тому ми могли спокійно залишити дітей в будиночку. Ми пірнули і попливли на інший берег бухти. На півдорозі ми обоє зупинилися, щоб перевірити, чи не перетинають наш шлях якісь човни. Поки ми колихалися на воді і роздивлялися навколо, наші очі зустрілися. Мене приголомшила вдячність за красу, що оточувала нас, і можливість плавати в цьому чарівному озері з чоловіком, якого я зустріла у воді двадцять п’ять років тому. Відчувши сильне зворушення, яке завжди супроводжує в мене відчуття глибокої радості, я дала волю розчуленню, ніжно сказавши Стіву: «Я так радію, що ми вирішили разом поплавати. Тут так гарно!» Стів уміє розкриватися значно краще, і тому я підготувалася до такої ж натхненної відповіді. Натомість він відповів з ухильною напівусмішкою: «Так. Вода приємна», – і поплив далі.

Нас розділяло не більше п’яти метрів. Хіба він не розчув мене? Я замислилася. Можливо, він почув щось інше, не те, що я сказала? Можливо, моя раптова зворушена ніжність захопила його зненацька і його так приголомшили почуття, що забракло слів? Як би там не було, це було дивно і мені не подобалося. Моєю емоційною реакцією стало зніяковіння, а потім сором.

За декілька хвилин я досягла протилежного скелястого берега, де вже зупинився, відсапуючись, Стів, готовий плисти назад. Ми були за два кроки одне від одного. Я глибоко вдихнула і обміркувала можливість спробувати знову. Одна поетична спроба нав’язати зв’язок уже поставила мене поза зоною комфорту, але друга спроба здавалася насправді лячною і, можливо, безглуздою. Але я знала, що Стів саме так би вчинив. Він спробував би зо двадцять разів, але він хоробріший за мене. У пісні «Алілуя» Леонарда Коена[11] є слова:

Можливо, нагорі є Бог,

Та все, чого навчила мене любов, —

Стріляти в того, хто наставить зброю.

Ось так мене виховували: завдай болю, перш ніж завдадуть болю тобі або принаймні водночас. Якщо один раз ризикнеш і постраждаєш, вважай себе навченим. Якщо ризикнеш удруге і знову постраждаєш, ти йолоп. Любов і досі залишається для мене найстрашнішою ареною.

Я не могла змиритися зі страхом, який відчувала, грузнучи ногами в намулі озера, попри те що недавно закінчила книжку про вразливість і сміливість. Отож я наказала собі: «Говори серцем». Я всміхнулася з надією зробити Стіва лагіднішим і спробувала вдруге встановити зв’язок: «Це так чудово. Мені подобається плавати з тобою. Я відчуваю, що ми такі близькі».

Здавалося, він подивився крізь мене, а не на мене, відповівши: «Ага. Приємно поплавати», і поплив далі. «Це суцільна нісенітниця, – подумала я. – Що відбувається? Не розумію, почуватися мені приниженою чи розлюченою?» Мені хотілося плакати і верещати. Натомість, відчуваючи занепокоєння, я глибоко вдихнула і попливла назад через бухту.

Я наздогнала Стіва майже біля причалу. Я була фізично та емоційно виснажена. У мене навіть трохи паморочилося в голові. Стів підплив до хиткої металевої драбинки і почав вибиратися вгору.

– Можеш повернутися назад у воду? – запитала я. Це все, на що я була здатна.

Він зупинився і повернувся до мене, не знімаючи рук із поруччя.

– Повернися у воду, будь ласка!

Стів спустився.

– Що сталося? – запитав він, коли ми подивилися одне одному у вічі, тримаючись на плаву біля пристані.

«Що відбувається? – думала я. – Він хоче знати, що відбувається? Я й гадки не маю, що відбувається». Я знала лишень те, що, пливучи до доку, вже обміркувала сценарій на ранок, і, якщо нічого не зробити, нам доведеться прожити жахливий день. Подібні непорозуміння траплялися вже тисячу разів.

Ми піднялися б на берег, повитиралися і пішли до будинку. Ми б кинули свої рушники на поруччя ґанку, увійшли до кухні, і Стів запитав би: «Що у нас на сніданок, крихітко?»

Я б зиркнула на нього і саркастично випалила: «Не знаю, кри-и-ихітко. Зараз запитаю у сніданкової феї». Я б звела очі до стелі і уперла руки в боки. «О сніданкова феє! Що в нас на сніданок?» Витримавши достатньо тривалу драматичну паузу, я б завела старої доброї пісні: «Знаєш, Стіве, я забула, що таке відпустка. Я забула, що я відповідальна за сніданок. І за обід. І за вечерю. І за прання. І за збирання речей. І за окуляри. І за сонцезахисний крем. І за спрей від комарів. І за покупки. І…» Десь посередині цієї ієреміади Стів поглянув би мені в очі і в щирому збентеженні запитав: «Щось сталося? Я щось пропустив?» А потім між нами почалася б «холодна війна» тривалістю від чотирьох до двадцяти чотирьох годин.

Ми могли б відбути цю суперечку із заплющеними очима. Але це було озеро Тревіс і наша особлива відпустка. Я хотіла чогось іншого. Я подивилася на чоловіка і, замість того щоб вдаватися до звинувачень, спробувала новий підхід: «Я намагалася зав’язати з тобою душевний зв’язок, але ти відштовхуєш мене. Я не розумію цього».

Він вирячився на мене. Озеро біля доку було близько десяти метрів завглибшки, і ми увесь час хлюпалися на місці.

Отож мені доводилося думати швидко. Це було нове для мене. Протягом тридцяти секунд, які здавалися годиною, в моїй голові снували суперечливі думки: «Будь доброю. Ні, дістань його! Будь доброю. Ні, захисти себе; помстися йому!»

Обравши доброту і довіру, я повністю поклалася на техніку, якої навчалася під час свого дослідження, – на фразу, яка в численних варіаціях виникала знову і знов. Я сказала:

– Я відчуваю, що ти мене відштовхуєш, і вигадала собі, ніби ти дивишся, як я пливу, і думаєш: «Мужик, вона старіє. Вона вже навіть не здатна плавати кролем». Або що ти подивився на мене і подумав: «Вона вже не так чудово виглядає в купальнику Speedo, як двадцять п’ять років тому».

Стів здавався схвильованим. Він не вибухає гнівом, коли засмучений, а глибоко вдихає, стискає губи і киває. Ймовірно, це добре допомагає йому в роботі педіатра, але я знаю: це свідчить про те, що він схвильований. Він повернувся до мене спиною, потім обернувся знову і сказав:

– От лайно. Ти показуєш свою вразливість, так?

Я відповіла миттю:

– Так. Але я майже гніваюся. Тому мені важливо почути, що ти скажеш. Дуже. – Фраза «і я вигадала собі», яку я використала, можливо, і з’явилася в дослідженні як важливий інструмент, але я вимовила її вперше і відчувала, фізично й емоційно, як мені забило памороки.

Стів знову відвернувся. Після паузи, яка знову здалася мені вічністю, він нарешті сказав:

– Я не хочу робити цього з тобою. Я справді не хочу.

Я відразу ж запанікувала: «Що відбувається? Що це означає – “я не хочу робити цього з тобою”? От паскудство. Чи це означає, що він не хоче плавати зі мною? Або говорити зі мною?» Тоді промайнула думка, що, можливо, під «цим» він має на увазі наш шлюб. Час сповільнився, усе відбувалося наче в уповільненій зйомці, поки мене не повернули до реальності його слова:

– Ні. Я справді не хочу говорити про це з тобою зараз.

Мені забракло інструментів і терплячості.

– Дуже погано. Ми вже говоримо. Саме зараз. Бачиш? Я говорю. Ти говориш. Ми розмовляємо!

Помовчавши декілька секунд, Стів нарешті обернувся обличчям до мене і сказав:

– Послухай, Брене, я зовсім не проти проводити час з дітьми. Я справді не проти.

Що? Я була надто збентежена:

– Що ти маєш на увазі? Про що ти кажеш?

Стів пояснив, що не проти покататися з дітьми на надувних плотах. Йому навіть подобається шукати разом з ними «таємні скарби», і він хотів би дати мені час поспілкуватися із сестрами.

Цілком збита з пантелику, я запитала, підвищивши голос:

– Про що ти говориш? Про що?

Стів глибоко вдихнув і водночас схвильованим та покірним голосом сказав:

– Я не знаю, що ти сьогодні говорила мені. Гадки не маю. Під час запливу я намагався подолати панічну атаку. Я намагався зосередитися, рахуючи гребки.

Він замовк на мить, а потім вів далі:

– Цієї ночі мені наснилося, що я був з усіма п’ятьма дітьми на плоту, посередині бухти, коли на нас виплив швидкісний катер. Я махав руками, але катер навіть не сповільнив руху. Тоді я схопив усіх п’ятьох дітей і пірнув. Хай йому біс, Брене, Еллен і Лорна добре плавають, але Ґабі, Амая й Чарлі ще маленькі, а там вісімнадцять метрів глибини. Я стягнув їх із плоту і пірнув якомога глибше. Я тримав їх під водою і чекав, поки катер промчить над нами. Я знав: якщо ми піднімемося, то загинемо. Тому чекав. Але потім я подивився на Чарлі і зрозумів, що йому бракує повітря. Я знав, що він захлинеться, якщо ми ще хоч хвилину пробудемо під водою. Тому я не знаю, про що ти говорила. Я просто рахував свої гребки і намагався якомога швидше повернутися до доку.

Моє серце защеміло, а очі наповнилися слізьми. Я зрозуміла. Ми приїхали сюди у будній день, коли на озері досить тихо. Сьогодні п’ятниця, рух на озері подвоїться у вихідні, і на катерах буде чимало п’яних. Коли зростаєш біля водойми, чуєш багато історій про катери і нещасні випадки, спричинені алкоголем, і, на жаль, часто навіть знайомий з людьми, яких торкнулася подібна трагедія.

– Я втішена, що ти розповів мені, Стів.

Він закотив очі:

– От маячня.

О боже! Припини цю розмову. Що тепер? Я не могла в це повірити:

– Що ти говориш? Звісно, я втішена, що ти розповів мені!

Стів похитав головою і сказав:

– Послухай. Не цитуй мені своє дослідження. Будь ласка. Не кажи мені того, що, на твою думку, потрібно сказати. Я знаю, чого ти хочеш. Ти хочеш, щоб поруч із тобою був справжній мужик. Тобі потрібен мужик, який може врятувати дітей перед швидкісним катером, кинувши їх на берег і попливши так швидко, щоб спіймати їх до приземлення. Мужик, який гляне на тебе з берега і гукне: «Не хвилюйся, крихітко! Все гаразд!»

Мені було боляче. Йому було боляче. Ми обоє втомилися і були на межі своєї вразливості. Ми довірили один одному правду. Я не збиралася цитувати йому своє дослідження, але я займаюся ним досить довго і знаю, що, скільки б ми не намагалися звинувачувати суворих батьків, жорстоких однокласників і вимогливих тренерів за сором, який відчувають чоловіки, саме жінки найбільше бояться, що чоловік гепнеться зі свого білого коня, і саме жінки, швидше за все, критикуватимуть їхню вразливість.

Я часто кажу: «Покажіть мені жінку, яка серцем зрозуміє чоловіка, котрий відчуває страх і вразливість, і я покажу вам жінку, яка навчилася приймати власну вразливість і не черпає свою силу або статус від цього чоловіка. Покажіть мені чоловіка, який може сидіти поруч із жінкою, котра відчуває справжній страх і вразливість, і просто слухати про її переживання, не намагаючись виправити ситуацію або щось радити, і я покажу вам чоловіка, який не відчуває дискомфорту через свою вразливість і сила якого не залежить від того, що він є чарівником країни Оз, всезнаючим і всемогутнім».

Я наблизилася до Стіва і взяла його за руку:

– Знаєш що? Десять років тому ця історія мене налякала б. Я не впевнена, що тоді я б із нею впоралася. Я сказала б правильні слова, але за кілька днів, якщо б щось нагадало про неї, я могла б відреагувати гидко, наприклад сказати: «Ти впевнений, що впораєшся з дітьми?» Я б зробила помилку. Я б зробила тобі боляче і зрадила твою довіру. Я впевнена, що в минулому я так і чинила, і я щиро шкодую про це. П’ять років тому я би впоралася краще. Я б зрозуміла і поважала би твої почуття, але, ймовірно, усе одно відчувала б страх. А сьогодні? Сьогодні я дуже вдячна за тебе і за наші стосунки, я не хочу нічого і нікого іншого, окрім тебе. Зараз я вчуся боятися. Ти найкращий з усіх чоловіків, яких я знаю. Окрім того, ми – це все, що у нас є. Ми щасливий лотерейний квиток одне для одного.

Стів усміхнувся. Це був шифр, але він знав, що я мала на увазі. «Ми щасливий лотерейний квиток одне для одного» – це рядок однієї з наших улюблених пісень, «Незважаючи на те, які ми» Джона Прайна й Ірис ДеМент.[12] Це одна з наших улюблених пісень для романтичних вечорів, і приспів завжди нагадує мені про Стіва:

Незважаючи на те, які ми є,

колись ми осідлаємо веселку.

Попри усі розбіжності,

одне для одного, серденько,

ми щасливий лотерейний квиток,

незважаючи на форму наших носів,

попри відмінність наших облич,

ми не бачитимемо нічого,

окрім великих старих сердець,

що танцюватимуть в наших очах.

Ми видерлися на причал, повитиралися і сходами пішли вгору. Стів ляснув мене по сідницях вологим рушником і всміхнувся:

– Щоб ти знала: ти усе ще неперевершена в купальнику Speedo!

Цей ранок став поворотним моментом в наших стосунках. Обоє з нас уповні відчинили свої душі в наших історіях сорому. Я непокоїлася через зовнішність і вигляд тіла – це найпоширеніша причина сорому в жінок. Він боявся, що я вважала його слабким, а це найпоширеніша причина сорому в чоловіків. Ми обоє боялися сприйняти власну вразливість, навіть чудово знаючи, що вразливість – це єдиний вихід позбутися сорому і стати ближчими. Якимось чином нам вдалося знайти відвагу визнати це перед собою й один перед одним, уникаючи уїдливих слів, які ми ніколи не змогли б повернути назад, і утримавшись від «холодної війни». Той ранок кардинально змінив наше сприйняття шлюбу. Це не була делікатна еволюція: та розмова назавжди змінила наші стосунки. І це було добре.

Як на мене, цей випадок став історією великих можливостей, котра показала, якими ми можемо бути, якщо покажемо найкраще в собі, коли відчуваємо злість, розчарування або біль. Наші суперечки зазвичай виглядали не так добре – ця розмова змінила все. Насправді це була така важлива історія, що я попросила у Стіва дозволу використати її у своїх виступах як приклад сили вразливості. Він сказав: «Авжеж. Це справді напрочуд дивовижна історія».

Пізніше під час суперечок ми намагалися воскресити деякі з навичок, отриманих на озері, але, з невідомої мені причини, наступні зізнання вже не були такими результативними, як того дня. Я була переконана, що магія озера Тревіс або велич природи зробила нас ніжнішими і чуйнішими один до одного. Пізніше я зрозуміла, що в цій історії було ще багато іншого.

Не можна пропустити день другий

Два роки потому я розповідала історію озера Тревіс зі сцени в анімаційній студії Pixar.

Передусім, слід розповісти про дивовижний, як це трапляється у моєму житті, збіг обставин, завдяки якому я потрапила на Pixar. У якомусь американському аеропорту, чекаючи на літак, виліт якого затримали, я зайшла до крамнички купити щось почитати. Я здивувалася, побачивши на обкладинці «Fast Company»[13] – одного з моїх улюблених журналів – фото Ерика Клептона, тому купила журнал і сунула в сумку.

Коли ми нарешті злетіли, я витягнула журнал і, уважно придивившись, зрозуміла, що це був не Ерик Клептон. Це було рок-н-рольне фото Еда Кетмелла, а в статті йшлося про його нову книжку. Ед – президент студій Pixar Animation і Walt Disney Animation, і заради справедливості мушу зазначити, що його книжка «Корпорація творчості» (Creativity, Inc.)[14] вплинула на мене більше, ніж будь-яка інша. Його ідеї про те, як сильні лідери повинні визначати чинники, що вбивають довіру і творчість, щоб виховувати культуру компанії й створювати умови, які дозволяють людям робити те, що в них виходить найкраще, змінили мої погляди на власну роль у своїй організації і навіть в родині. Після того як я подарувала по примірнику книжки усім членам моєї команди, ідеї і концепції Кетмелла стали інтегральною частиною нашого підходу до праці.

Мене так вразила робота Еда, що я звернулася до свого редактора у видавництві Random House (який також є видавцем Еда) і попросила нас познайомити. Я сподівалася взяти у Кетмелла інтерв’ю для цієї книжки. Виявилося, що Ед і провідні працівники Pixar бачили мої промови на TED-конференціях. Вони негайно запросили мене приїхати і провести день разом із ними. Моя перша думка була такою: «Чи не буде занадто виклично, якщо я вдягнуся ковбойкою Джессі з “Історії іграшок”?» Дідько, так, звісно, я приїду!

Чимало людей вважають нашу взаємну зацікавленість звичайним збігом обставин. Я називаю її «Божественним провидінням». Або, як писав Пауло Коельйо в романі «Алхімік», «Коли йдеш своєю дорогою, увесь Всесвіт об’єднає зусилля для допомоги тобі».[15]

Після промови я пообідала з Едом і кількома лідерами Pixar – головно продюсерами, режисерами, художниками-аніматорами, сценаристами. Розмова зосередилася на неуникненній невпевненості, вразливості і дискомфорті творчого процесу. Вони пояснювали, як розчаровує, що жоден досвід або успіх не звільняє від сумнівів, які є невід’ємною частиною творчого процесу, а я розмірковувала про свій особистий досвід з програмою «Шлях відваги» («The Daring Way»).

«The Daring Way» («Шлях відваги») – це програма сертифікації для фахівців у допоміжних галузях, які хочуть посприяти моїй роботі. На наших загальнонаціональних навчальних семінарах ми використовуємо триденну інтенсивну модель як основний інструмент навчання. Наші викладачі викладають у невеликих групах (від десяти до дванадцяти осіб), що дозволяє новим кандидатам не тільки спробувати участь у програмі, але й дізнатися про дослідження, що не входять до навчальної програми. Незалежно від того, скільки разів ми вже проводили цей семінар і скільки людей отримали сертифікати, другий день триденного модуля завжди спантеличує. Насправді навіть сертифіковані фахівці, які далі використовують цей триденний курс, завжди кажуть: «Я думав, упораюсь краще і другий день мине легше, але не вдається. Він усе ще дуже складний».

І зненацька, коли я була на студії Pixar, мені сяйнуло. Я поглянула на Еда і сказала: «О мій Боже! Нарешті я допетрала. Не можна пропускати день другий». Ед відразу ж зрозумів, про що йдеться. Він посміхнувся, погоджуючись: «Це так. Середину не можна пропустити».

День другий, або чим би не була середина вашого власного процесу, – це час, коли ви опиняєтеся «в пітьмі»: двері за вами зачинилися. Ви надто далеко, щоб повернутися назад, і не надто наблизилися до світла в кінці тунелю. Працюючи з ветеранами і військовиками, ми обговорювали цю проміжну пітьму. Усі вони знають цю мить як «точку неповернення» – авіаційний термін, придуманий пілотами для моменту під час польоту, коли залишається надто мало палива, щоб повернутися на висхідну позицію. Це напрочуд універсальне поняття походить від знаменитої фрази «Iacta alea est» («Жереб кинуто»), вимовленої Ґаєм Юлієм Цезарем 49 року до нашої ери під час переправи через річку Рубікон, що й розв’язало війну.[16] Не важливо, говоримо ми про стародавню стратегію битви або про творчий процес, певної миті ви опиняєтеся там, у пітьмі, і шляху назад немає.

У випадку з програмою «The Daring Way» день другий означає перехід до теми сорому і почуття власної гідності, і люди почувають себе ніяково. Сяйво нового почину і блиск можливостей зблякнули, залишаючи позаду непроникний туман невпевненості. Люди втомилися. Коли йдеться про нашу групу чи будь-яку загалом, ми долаємо важливий етап, який Брюс Такмен, дослідник групової динаміки, описує як цикл «формування – шторм – нормалізація – прояв».[17] Коли група або команда збирається уперше (формування), часто виникають складнощі, поки члени команди з’ясовують динаміку (шторм). Певної миті група знаходить точки дотику (нормалізація) і починає робити поступ (прояв). Шторм завжди відбувається посередині. Це не лише темний і вразливий час, але й часто неспокійний. Люди креативно відшуковують шляхи протистояти темряві, у тому числі з’ясовуючи стосунки одне з одним.

На мою думку, другого дня найважче, як точно вказали Ед і команда Pixar, тому що це неминуча частина процесу. Досвід і успіх не гарантують легкого подолання середини процесу. Вони лише злегка вас заспокоюють милосердним шепотом: «Це частина процесу. Тримайся курсу». Досвід не викреше навіть єдиної іскри світла в цій проміжній пітьмі. Він тільки вселяє у вас дещицю віри у здатність орієнтуватися в темряві. Середина – це найбезладніший час, але саме тут стаються дивовижі.

Завершуючи нашу розмову за обідом на студії Pixar, один зі сценаристів поділився своїми висновками з нашої дискусії: «День другий – це наче другий акт в наших сценаріях. Він завжди найскладніший для команд. Саме тут нам доводиться долати складнощі з персонажами і сюжетом». Усі присутні з розумінням закивали або відповіли палким «так!».

Після повернення до Г’юстона я отримала від Еда листа: він написав, що наша розмова про «день другий» справила враження на всіх. Я й гадки тоді не мала, як потрясіння від розмови й моя поїздка в Pixar вплинуть на моє особисте й професійне життя.

На дошці для ідей в студії Pixar я побачила ці три речення:

«Історія – це велике полотно.

Історія – це процес.

Історія – це дослідження».

Угорі було зображено корону, що символізувала відому аксіому «Історія – це правитель». Потрапивши додому, я відтворила на стікерах ці написи і повісила їх на стіні кабінету, щоб нагадувати собі про важливість історії в нашому житті. Також з’ясувалося, що ці вислови стали передвісниками важливих змін для мене. Я зрозуміла, що поїздка в Pixar означала більше, ніж просто чудовий день з обдарованими людьми, – було ще щось. Я лише не відразу зрозуміла, що усвідомлені тоді істини матимуть для мене велике значення.

До візиту на студію я ніколи не замислювалася про мистецтво розповідей. Я ніколи не вдавалася до свідомо обміркованих оповідей, плануючи виступи. Насправді, прочитавши аналіз моїх виступів на TED-конференціях, я була вражена тим, як люди сприймають несуттєві жести, погляди й паузи і, спираючись на них, розкладають на складові мою роботу і навішують на неї ярлики. «На четвертій хвилині Брене повертається ліворуч і злегка всміхається. Цей прийом відомий під назвою «Момент лагідної усмішки», і його слід використовувати з максимальною обережністю». Я трохи перебільшую, але не надто. Усе це так дивно.

Я ціную хорошу розповідь і знаю, що підготувати її не так просто. Припускаю, що сама я успадкувала вміння розповідати історії від довгої низки здібних предків-оповідачів. Гадаю, що моє виховання у поєднанні з роками вивчення науки і мистецтва викладання посприяли розвитку оповідацької майстерності. І хоча я вміла розповідати історії, я розуміла, що мені потрібно більше довідатися про це мистецтво з однієї причини: у моєму останньому дослідженні розповідь виникає як ключова підставна. Отже, я зайнялася тим, що вмію найкраще, – дослідженням.

Я написала Дарлі Андерсон, яку зустріла на студії Pixar, продюсерці і творцеві декількох моїх улюблених мультфільмів, у тому числі «Історії іграшок 3», «Корпорації монстрів», «Пригод Фліка» і «Тачок». Я запитала, чи не могла б вона допомогти мені розібратися, як аніматори працюють з традиційною триактовою структурою розповіді. Незважаючи на те, що я нагромадила величезну кількість книжок і статей на пов’язані теми (від нейронаукових даних про розповіді до кіносценаріїв), я хотіла почути пояснення процесу від людини, яка знає цю роботу особисто і відчуває її нутром. Ось звідки я здобуваю найбагатші знання – з особистого досвіду людей.

Дарла виявилася неймовірною. Вона миттєво написала мені, що її команда все ще обговорює вразливість й історію про купальник Speedo, бо це стало переломним моментом для працівників Pixar. У кількох листах Дарла допомогла мені укласти в голові структуру з трьох актів.

Акт 1. Героя кличуть пригоди, і він вирушає на їхні пошуки. Правила встановлені, і перший акт закінчується «спонукальним випадком».

Акт 2. Герой шукає шляхів розв’язання проблеми. До кульмінації він розуміє, як найкраще її вирішити. Цей акт включає «момент найбільшої кризи».

Акт 3. Герой повинен довести, що засвоїв урок, зазвичай виявляючи бажання довести це за будь-яку ціну. Тут ідеться про спокутування вини або виконання обіцянок – з’являється персонаж, який знає, що зробити для вирішення конфлікту.

Моя перша думка була така: «Бий мене трясця, це ж про подорож героя Джозефа Кемпбелла!»[18] Джозеф Кемпбелл – американський учений, професор і письменник, відомий завдяки своїм працям з порівняльної міфології й релігієзнавства. Кемпбелл виявив, що численні міфи різних часів і культур мають спільну фундаментальну структуру і стадії, які він назвав подорожжю героя, або мономіфом. Він виклав цю ідею у своїй книжці «Герой з тисячами облич» («The Hero with a Thousand Faces»), яку я вперше прочитала, коли мені було трохи за двадцять, і до якої повернулася більш ніж за десять років. Коли я була маленькою, на книжкових полицях моєї мами стояли книжки Джозефа Кемпбелла і Карла Г. Юнґа.[19] Цей новий здогад змусив мене зрозуміти, що, окрім історій біля багаття, які розповідав батько, я отримала більше знань про мистецтво розповіді, аніж усвідомлювала.

Я відстукотіла Дарлі ще одного листа, запитуючи її, чи моє порівняння з Кемпбеллом справді доречне, і вона відповіла: «Авжеж! Ми згадуємо про Джозефа Кемпбелла і подорож героя на початку кожного фільму!» У цьому з’явився якийсь сенс, а я отримала можливість застосувати те, чого навчилася, у моїх власних історіях.

Якось по обіді, після складної розмови зі Стівом про наші різні підходи до перевірки домашніх завдань (суперечки, що не закінчилася лясканням рушником по сідницях і компліментом, а лише моєю настановою «краще нам не сперечатися, поки ми не наговорили одне одному слів, про які пошкодуємо»), я сиділа на самоті у своєму кабінеті, розглядаючи свою версію дошки від Pixar. Можливо, ми маємо сперечатися тільки тоді, коли перебуваємо в озері? Можливо, я чіпляюся за історію озера Тревіс, тому що це виняток? Жодна зі сварок відтоді не закінчувалася так легко. Я почала програвати історію в голові, зиркаючи на дошку, на яку почепила величезний стікер зі схемою трьох актів.

Невимовно розчарована нашою зі Стівом нездатністю відкриватися й опрацьовувати проблеми так, як ми зробили це в Остіні, я вирішила розкласти нашу озерну історію на три акти. Можливо, я дізнаюся щось нове. У мене вийшло наступне.

Акт 1. Заклик до пригоди – поплавати в озері. Спонукальний випадок – Стів відштовхує мене, коли я вразлива і намагаюся встановити душевний зв’язок.

Акт 2. Нічого, справді. Просто неприємне, наповнене занепокоєнням повернення до берега.

Акт 3. Ми входимо в зону дискомфорту і вразливості й опрацьовуємо їх.

І раптом мене буквально струсонуло від голови до ніг. «Неможливо пропустити день другий. Неможливо пропустити день другий. Неможливо пропустити день другий. Де ж ця безладна середина, де акт 2?»

Я розповідала цю історію п’ятдесят разів, але ніколи не замислювалася про другий акт. «До чого тут цей зворотний шлях до причалу? Що, як ключ до озерної історії сховано під водою, а не на поверхні?» Мені спало на думку, що і Карл Г. Юнґ, і Джозеф Кемпбелл писали про воду як про символ несвідомого. Символізм і метафора вплетені в наші розповідні гени, але я зазвичай не вживаю таких термінів, як «свідоме» і «несвідоме». Я вірю в ці концепції, але ці слова не здаються мені доречними або практичними – вони просто не здобувають у мені відгуку і не промовляють до мене. Я волію понять «ясно розуміє» або «усвідомлює». Проте було очевидно, що відбувалося щось за межами мого усвідомлення, а чи існує кращий символ для «за межами усвідомлення», аніж глибокі води?

Занепокоєння, яке ми зі Стівом досвідчили, плаваючи того дня, відоме плавцям і дайверам. Ви багато чого відкидаєте, занурюючись у стихію, яку не можете контролювати і де ваші відчуття припиняють надійно вам слугувати. Хантер Томпсон писав: «Цивілізація закінчується на ватерлінії. За нею ми стаємо ланкою харчового ланцюжка і не завжди виявляємося нагорі».[20] Можливо, я просто не усвідомила всього, що насправді сталося того дня? Можливо, я розповідала причепурену версію історії? Чи відбулося тоді щось важливе, дотепер залишаючись за межами мого розуміння?

Я дістала свій дослідницький журнал і почала записувати все, що змогла згадати про свій зворотний шлях до пристані.

По-перше, повернення було жахливим – здавалося, ніби я пливу у сипких пісках. Окуляри захищали мої очі від води, але озеро Тревіс непрозоре – я бачила менше метра під собою. Ще дитиною я дивувалася, як синьо-зелена вода може бути такою щільною.

Я згадала, що певної миті, приблизно на середині зворотного шляху, мені стало справді тривожно. Я почала думати: «Що є піді мною? Чи живуть внизу живі істоти? Чи є там змії?» Сусід тітки Лоренії, татусь Болдвін, якого я вже згадувала, потонув в озері, коли мені було вісім років. Він рибалив із причалу, впав у воду, вдарився головою при падінні й помер. Я пливла, а в уяві зринали страшні картини, і я почала панікувати (що, якщо чесно, не часто зі мною трапляється, коли я плаваю в озері або океані). Коли я відчуваю нестерпне бажання перевернутися на спину і просто лежати на воді, поки хто-небудь не захоче врятувати мене із цієї бісової тривожної водойми, я беру себе в руки.

На додачу до боротьби зі страхом глибини я прокручувала в голові низку випадкових запитань про Стіва й ситуацію, що склалася. Я уявляла різні сценарії і поверталася до реальності, пробираючись через темну воду. Я нічого не бачила, але все відчувала. Здавалося, що кожна емоція, яку виробляв мій мозок, додавала двадцятикілограмові гирі до моїх щиколоток. Я заледве могла ворушити ногами. Зазвичай я люблю невагомість води. Але того разу я відчувала, що тону.

Що більше я писала в журналі, то більше дивувалася яскравості спогадів того дня. Я стала складати нумерований перелік окремих моментів.

1. На початку плавання я почала розповідати собі власну версію історії, у якій мала вигляд жертви (і героїні) і яка закінчилася помстою Стіву в найнесподіванішу для нього мить.

2. Із кожним гребком я подумки повторювала: «Я така зла, я така зла». Але лише за кілька хвилин зізналася собі в цьому. Ще декілька років тому я зрозуміла: коли я планую кому-небудь помститися або репетирую розмову, під час якої поводжуся зарозуміло чи хочу когось скривдити, я не розлючена, а відчуваю біль, некомфортну вразливість або сором. Я відчувала усі три емоції, повертаючись назад. Мені було боляче, тому що він відштовхнув мене, і соромно, коли я думала про причини цього.

3. Потім я почала боротися з уявною історією помсти. Я ненавиджу те закінчення, коли мщуся Стіву, але саме воно виходить найкраще, коли мені боляче. Я могла б змінити кінець, уявивши іншу історію, у якій наміри Стіва не були поганими. Пливучи, я бомбардувала себе питаннями: «Чи можу я бути великодушною? Чи ця риса властива мені? Чи можу довіряти йому? Чи довіряю собі? Яке найвеликодушніше припущення я можу зробити щодо його відповіді, зважаючи на свої почуття і потреби?»

4. Запитання, на яке того дня мені було найважче відповісти, вимагало найвразливішого рішення, яке мені доводиться ухвалювати, коли я злюся або боюся: які наслідки того, що я складу зброю і зніму обладунки? А якщо він умисне робить мені боляче? А якщо він насправді нечутлива людина? Якщо я повірю в його невинуватість і помилюся, мені буде удвічі більше соромно за власну непотрібність і наївність. Звісно, ці думки зринули в моїй голові тоді, коли я почала думати про живих істот у воді і, зокрема, про кракенів – велетенських кальмарів, яких боялися цілі покоління моряків. Насправді я пам’ятаю, що того ранку пригадала сцену з другого фільму «Піратів Карибського моря», коли Дейві Джонс кричить: «Випустити кракена!».[21] Не дивно, що в мене паморочилося в голові, коли допливла.

5. Пам’ятаю, що дуже хотіла поговорити про це зі своїми сестрами, перш ніж все зіпсувати.

Перш ніж я написала в щоденнику шостий пункт, мені вдруге сяйнуло. О мій Боже! Питання, на які того ранку я намагалася відповісти, були зовсім не випадкові. Вони стосувалися концепції з мого поточного дослідження про розв’язання проблем. Протягом року я розповідала цю історію як приклад уразливості й подолання сорому; але я майже не розуміла, що в основі цієї історії – у цій каламутній воді – прихована також історія підйому після падіння.

Коли я писала «Надзвичайну відвагу», то вирішила не включати до книжки те, що особисто я дізналася про подолання труднощів. Не тільки тому, що вмістити цю тему в книжку, яка знайомить з такими розлогими концепціями, як «вразливість» і «дефіцит», означало перевантажити видання; але й тому, що я сама не розуміла її уповні. Я знала, у чому полягає стійкість до сорому і яку роль відіграє вразливість для здобуття сміливості, але, оскільки процес підйому після падіння на цьому не завершувався, я розуміла тільки його основи. Мені ще належало розібратися в етапах процесу і дати їм визначення.

Розуміння того, яку підводну роль моє дослідження відіграло під час випадку на озері, захопило мене зненацька тим, що процес підйому після падіння можна застосовувати навіть у незначних буденних ситуаціях, як-от випадок на озері. А я вважала, що працюю над процесом протистояння великим життєвим труднощам. Як і кожен, я знаю, що таке поразка і розбите серце – я також переживала професійні й особисті невдачі, які змінюють життя. Хоча відмінна риса методу обґрунтованої теорії полягає в тому, що він здатен генерувати основні соціальні процеси з надзвичайно широким застосуванням, мене непокоїло, чи можна застосовувати техніку підйому після падіння для вирішення широкого кола питань і чи хочу я цього. Чи зменшиться сила цього процесу, якщо застосувати його до дрібніших подій штибу суперечки на озері? Відповідь: ні. Порівняння страждань навчило мене не легковажити важливістю процесу, який допомагає подолати повсякденні страждання й розчарування. Вони формують нашу особистість і емоційне сприйняття не менше, ніж події, які ми вважаємо суттєвими.

Я досі вважаю озеро Тревіс магічним місцем, але не тому, що воно змило наш зі Стівом конфлікт. Це був революційний момент у наших стосунках, який уможливився тільки тому, що ми поділилися одне з одним своїми думками. Ми не просто зрозуміли те, що відбувається, і дозволили собі вразливість. Як зазначила Дарла у своєму листі, в нашому другому акті йдеться про те, щоб знайти найвідповідніший спосіб розв’язати проблему, перед тим як нарешті відкрити істину. Протягом останніх двох років я розкладала процес підйому на маленькі етапи, щоб зрозуміти, як діє кожна його частина і як ці частини з’єднуються разом. Нині я можу озирнутися назад і чітко побачити, що саме сталося того літнього ранку. Я опрацьовувала цей процес.

Процес підйому після падіння

Мета процесу – підвестися після падіння, виправити помилки і протистояти болю у спосіб, який привносить в життя більше мудрості й щиросердності.

Розпізнавання: пережиття історії

Розпізнати емоції, зацікавитися своїми почуттями і тим, як вони пов’язані з нашими думками і поведінкою.

Осмислення: визнання історії

Чесно визнати справжні історії про нашу внутрішню боротьбу, потім проаналізувати наші вигадки і припущення, щоб визначити, що в історії правда, а що – реакція самозахисту і що потрібно змінити, якщо ми прагнемо жити щирішим життям.

Переворот

Написати нове закінчення історії, ґрунтуючись на ключових висновках, зроблених в процесі осмислення історії, і використати цю нову, сміливішу історію, щоб змінити свою взаємодію зі світом і абсолютно перетворити те, як ми живемо, любимо, виховуємо дітей і керуємо.

Іронія в тому, що ми намагаємось відмовитися від наших складних історій, щоб здаватися ціліснішими або більш прийнятними, але наша цілісність і навіть наша щиросердність насправді залежать від уміння інтегрувати увесь наш досвід, включаючи падіння

3. Визнання історій

Карта – це не просто схема, вона розкриває і формулює сенс; вона прокладає містки між «тут» і «там», між різними ідеями, про зв’язок між якими ми навіть не підозрювали раніше.[22]

Рейф Ларсен

Я люблю карти не тому, що вони вказують маршрут або підказують мені, як і куди їхати, а просто тому, що на них зазначені пункти, які я колись відвідаю. Знання про те, що ці місця існують і до них подорожувало чимало інших людей, навіть якщо вони ще не звідані мною, надихає.

Я створила карту підйому після падіння з історій і досвіду чоловіків та жінок, які знайшли щирі способи подолати негаразди. Цей процес навчає нас, як визнавати історії своїх падінь, помилок і пережитого болю так, щоб інтегрувати ці історії у своє життя і написати нове, сміливе закінчення.

«Визнавати свої історії і не втратити любові до себе під час цього процесу – це найсміливіший вчинок, який ми будь-коли можемо вчинити». Я і далі вірю в ці слова з двох моїх попередніх книжок – можливо, навіть більше, ніж будь-коли. Але я знаю, що для визнання своїх історій потрібно щось більше за мужність. Ми визнаємо свої історії, і тому не марнуємо нашого життя ані на те, щоб вони визначали наше майбутнє, ані на заперечення їх. І хоча ця подорож інколи буває довгою й важкою, це єдиний шлях до щирішого життя.

Процес підйому після падіння

Мета цього процесу – підвестися після падіння, виправити помилки і протистояти болю у спосіб, який привносить в життя більше мудрості і щиросердності.

Розпізнавання. Чоловіки й жінки, які стають сильнішими, підводячись після падіння, прагнуть і вміють розпізнавати свої емоції. По-перше, вони визнають те, що щось відчувають: на кнопку натиснули, вони на гачку, щось їх зачепило, емоції вийшли з-під контролю. По-друге, вони прагнуть зрозуміти, що відбувається і як їхні почуття пов’язані з їхніми думками й поведінкою. Участь у цьому процесі – це вхід до нашої історії.

Осмислення. Чоловіки і жінки, які стають сильнішими, підводячись після падіння, прагнуть і вміють осмислювати свої історії. Під осмисленням я маю на увазі те, що вони чесно визнають придумані ними історії про свою боротьбу з труднощами і готові повернутися думками до подій, проаналізувати їх, співставити з реальністю, видобуваючи на світ такі теми, як особисті кордони, сором, провина, образа, горе, щедрість і пробачення.

Осмислення цих тем і перехід від нашої першої реакції до глибшого розуміння власних думок, почуттів і поведінки прокладає шлях ключовим знанням про те, ким ми є і як взаємодіємо з іншими. Осмислення – це етап, на якому розвивається щирість і починаються зміни.

Переворот. На відміну від еволюційних змін, які є поступовими, революційний переворот фундаментально змінює наші думки й переконання. Осмислення своєї історії і визнання істини заради написання нового, сміливішого закінчення змінює те, ким ми є і як взаємодіємо зі світом. Чоловіки і жінки, які, підводячись, стають сильнішими, інтегрують ключові знання, отримані під час підйому після падіння, у своє життя, любовні стосунки, працю, виховання дітей і громадянську позицію. Це має величезні наслідки не лише для їхнього особистого життя, але також для їхніх родин, організацій і громад.

Інтеграція

Слово «інтегрувати» походить від латинського integrare, що означає «зробити цілим». Інтеграція – це двигун, який допомагає нам пройти через розпізнавання, осмислення і переворот, а мета кожного із цих процесів полягає в тому, щоб зробити нас цілісними. Учасники мого дослідження розповідали про те, як важливо відчувати себе справжнім, автентичним і цілісним замість того, щоб ділити своє життя на відтинки, приховувати від самого себе його частини або редагувати свої історії. Інструменти, які вони використали для інтеграції історій своїх падінь, доступні нам усім, тому що вони притаманні усім людям і є частиною нашої особистості: це розповіді і творчість (передусім письменництво або записування нотаток про свій досвід).

Інтеграція за допомогою творчості

Стів Джобс вважав, що «творчість – це лише поєднання речей».[23] Він вважав, що творчість зв’язує моменти отриманого досвіду і спонукає до створення чогось нового. Він стверджував, що це можливо, якщо ми накопичуємо більше досвіду або присвячуємо більше часу його осмисленню. Я згодна, бо саме тому творчість є таким потужним інструментом інтеграції. Творчість – це уміння звертати увагу на власний досвід і знаходити зв’язок між різними подіями, щоб дізнатися більше про себе і світ навколо нас. Окрім вивчення курсів креативності і вивчення цього процесу, у межах цього дослідження я проінтерв’ювала понад сто творчих особистостей. Жодна інша група не дала мені більше знань про суть складної середини процесу і силу інтеграції.

Для досягнення своїх цілей нам потрібно лише трохи писати – нічого формального, просто накидати кілька нотаток про свій досвід. Звісно, ви можете робити і щось складніше, але це не обов’язково. Йдеться про те, щоб присвятити час і увагу своєму справді важливому досвіду.

Серед професійних оповідачів, яких я інтерв’ювала для цієї книжки, була Шонда Раймс[24] – творець і сценарист серіалів «Анатомія Грей» і «Скандал», а також одна з моїх улюблених письменниць. Коли я запитала її про труднощі письменництва, вона зізналася: «Я не знаю, що собою являє герой, поки не побачу, як він долає труднощі. На екрані і поза ним тільки так і можна дізнатися, хто є хто».

Якщо «інтегрувати» означає «робити цілим», то антоніми до цього слова – «ламати», «зрікатися», «роз’єднувати», «відділяти», «розплутувати» або «розділяти на частини». Я думаю, чимало хто з нас живе в цьому світі, відчуваючи саме це. Іронія в тому, що ми намагаємося відмовитися від наших складних історій, щоб здаватися ціліснішими або більш прийнятними, але наша цілісність і навіть наша щиросердність насправді залежать від уміння інтегрувати увесь наш досвід, в тому числі і падіння.

Стань Сильнiшим

* * *

Допитливість – це маніпулятор.

Але це нормально.

Іноді ми мусимо осмислити історію, щоб з’ясувати правду це але це нормально.

Інодi ми мусимо правду

4. Розпізнавання

Головне питання полягає в тому, чи здатні ви сказати щире «так» своїй пригоді.[25]

Джозеф Кемпбелл

Можливо, ви не погоджувалися на «подорож героя», але тої самої миті, як ви впали, отримали копняка, пережили розчарування, зганьбилися або відчули своє серце розбитим, вона розпочалася. Не важливо, чи ви готові до емоційної пригоди, – болю не уникнути. І це трапляється з кожним із нас. Без винятку. Єдине рішення, яке ми повинні ухвалити, – це вибір ролі, котру ми відіграватимемо у власному житті: чи хочемо ми написати свою історію самостійно або передати це право комусь іншому? Обираючи самостійне написання власної історії, ми погоджуємося на дискомфорт; це перевага сміливості над комфортом.

Одна із заяложених істин про щире життя проголошує: або ви осмислюєте свою історію і визнаєте правду, або уникаєте справжнього життя, метушливо захищаючи власну гідність. Під час осмислення історії падіння емоції іноді можуть поглинути вас із головою. Наші тіла часто реагують швидше за свідомість, викликаючи захисні механізми: втікати або боротися. Навіть у випадку невеликих, побутових конфліктів і розчарувань фізична й емоційна нетерпимість до дискомфорту – це головна причина, чому ми затримуємось на межі пережитого, уникаючи глянути правді в обличчя й інтегрувати її у своє життя. Ми вивільняємо реакцію самозахисту.

У навігації термін «числення координат», тобто визначення місцеположення, – це процес розрахунку місцеположення. Щоб зробити це, вам необхідно знати, де ви перебували і які чинники вплинули на те, що ви опинилися там, де перебуваєте зараз (швидкість, напрям, вітер тощо). Без осмислення цих чинників неможливо прокласти курс руху. У процесі підйому після падіння ми не можемо прокласти новий сміливий курс, поки не усвідомимо, де саме перебуваємо, не проаналізуємо, як туди потрапили, і не вирішимо, куди хочемо рухатися далі. Йдеться про емоційне осмислення.

Жінки й чоловіки, які демонструють здатність ставати сильнішими після падінь, мають спільну рису: вони осмислюють свої емоції. Саме слово «осмислювати» означає також «переповідати» або «підвести підсумки». Осмислення в процесі підйому після падіння складається з двох оманливо простих частин: 1) взаємодія зі своїми почуттями і 2) зацікавлення історією, яка стоїть за почуттями: які емоції ми відчуваємо і яким чином вони пов’язані з нашими думками і поведінкою.

По-перше, процес набуття сили вимагає від нас розпізнавання власних емоційних реакцій у мить, коли ми лежимо долілиць на арені. Пам’ятайте, що ці моменти можуть бути незначними і ми чутливі до них щоразу, коли намагаємося відкритися. Кнопку натиснуто, почуття розчарування або гніву затоплює нас із головою, серце стугонить – щось підказує нам, що відбувається щось недобре. Ми в полоні почуттів. Хороша новина в тому, що в процесі осмислення не треба точно визначати емоції – потрібно просто визнати, що ми щось відчуваємо. У нас ще буде час розібратися, що саме.

Я не знаю, що відбувається, але хочу просто сховатися.

Я лише знаю, що хочу битися головою в стіну.

Хочу печива. І побільше.

Я відчуваю ____________________ (розчарування, жаль, злість, біль, гнів, горе, збентеження, страх, неспокій тощо).

Я відчуваю ____________________ (сильний біль, справжню вразливість, сором, зніяковіння, потрясіння, суцільне страждання).

Стів проігнорував моє прагнення до близькості, і зараз я відчуваю щось середнє між гнівом і страхом.

У мене спазми в шлунку.

Це звучить доволі просто, але ви здивуєтеся, дізнавшись, що більшість із нас ніколи не визнає своїх емоцій або почуттів: ми накопичуємо їх у собі. Замість того щоб сказати: «Я зазнав поразки і почуваюсь паскудно», ми висновуємо: «Я невдаха». Ми вдаємо спокій і зачиняємося у собі, замість того щоб звільнитися.

Мета цього етапу – просто визнати існування власних емоцій й почуттів. Декого з нас про емоції попереджає реакція тіла. Інші знають, що відбувається щось емоційне, тому що в їхній голові починають снувати різні думки, або ж, навпаки, події повстають в пам’яті, наче в уповільненій зйомці. Інші можуть розпізнати емоції, тільки вибухнувши: наприклад, коли починають кричати на своїх дітей або уїдливо відповідають на листа колеги. Щодо мене, усе залежить від емоцій, які я відчуваю. Коли мені соромно, іноді реакція мого організму є першою ознакою того, що мене полонили емоції. Я можу досвідчити ефект тунельного зору і сильне серцебиття. Моє непереборне бажання звинувачувати зазвичай є ознакою того, що я ображена, а коли я починаю подумки репетирувати підленькі монологи штибу «Це ти винен у всьому», я зазвичай почуваю себе вразливою або наляканою.

Розпізнавання емоцій означає розвиток усвідомлення зв’язку між способом нашого мислення, почуттями (разом з фізіологічними виявами) і поведінкою. Хоча деякі дослідники й лікарі стверджують, що можна змінити своє життя, просто змінивши думки, поведінку або почуття, протягом свого дослідження я не знайшла жодних доказів того, що реальні зміни можливі без праці над усіма трьома однаково важливими складовими, невід’ємно пов’язаними між собою, наче триногий стілець.

По-друге, щоб стати сильнішим після падіння, необхідно цікавитися своїм досвідом. Це означає бажання почати розслідування того, що саме відбувається і чому. Знову ж таки, хороша новина в тому, що не потрібно відповідати на ці питання зопалу. Вам просто треба захотіти довідатися більше…

Чому сьогодні я такий суворий з усіма?

Що мене спонукає чинити так?

Як я дійшов до того, що хочу битися в стіну головою?

Я хочу розібратися в тому, чому я такий приголомшений.

Я не можу припинити думати про цю розмову на роботі. Чому?

У мене дуже сильна емоційна реакція – що відбувається?

Я знаю, що солодощі не допоможуть. Що насправді відбувається?

Що відбувається з моїм шлунком?

Наприклад, ви червонієте і відчуваєте жар у грудях, дізнавшись, що шеф віддав керівництво новим проектом вашому колезі. Підйом після падіння вимагає, щоб ви визнали, що відчуваєте емоції, і поцікавилися чому: «Я такий роздратований, що вона віддала проект Тодду. Мені треба визнати це, поки я не почав визвірятися на співробітників». Або, можливо, ваш батько під час сімейного свята знову розкритикував ваші методи виховання дітей. Ви намагаєтеся дистанціюватися. Мовчите і майже уникаєте розмов цілий вечір. Повернувшись додому, ви розумієте, що вас переповнюють емоції. Ви звертаєтеся до чоловіка і кажете: «Я так втомилася почувати себе нікчемою через батька. Я сподівалася, що все налагодиться, але він не змінюється. Чому я і далі терплю це?»

Розпізнавання емоцій здається досить простою справою, але, як я вже зауважила, це омана, і, щиро кажучи, це не наша провина. Не забувайте, що наше тіло реагує на емоції у першу чергу і часто саме воно примушує нас замовкнути або зачинитися в собі. У цьому першому сценарії значно простіше віддатися на поталу емоціям: «Мій бос – мудак. А Тодд – улесливий прихвостень. Кого це цікавить? Ця робота – відстій, а ця компанія взагалі непорозуміння». Тут немає визнання емоцій. І жодного зацікавлення ними.

У другому сценарії існує декілька варіантів, легших за розпізнавання емоцій. Ми можемо встрянути в суперечку з батьком і посваритися з ним; ми можемо почати планувати, як вразити його наступного разу; можемо перекладати свої емоції, накричавши на чоловіка без жодної на те причини; можемо випити ще одне пиво або навіть три – стільки, скільки потрібно, аби забути про критику; можемо миттєво спалахнути і звинуватити дітей в тому, що вони виставляють нас у поганому світлі; можемо всю дорогу додому обіцяти собі ніколи більше не бачитися з батьком… Цей перелік нескінченний.

На іншому боці визнання, що ми щось відчуваємо, – заперечення власних емоцій. Протилежність допитливості – дистанціювання. Заперечуючи пережите і абстрагуючись від негативних емоцій, ми не відпускаємо їх; вони натомість заволодівають нами і починають керувати. Наше завдання полягає не в тому, щоб заперечувати те, що сталося, але кинути виклик – стати сильнішим, визнати те, що сталося, сприйняти правду і таким чином дійти до миті, коли ми подумаємо: «Так. Ось що сталося. Це моя правда. І я вибиратиму, як саме закінчиться ця історія».

У наступних розділах я хочу дослідити дві складові частини процесу розпізнавання емоцій: визнання почуттів і зацікавлення ними. Зокрема, я хочу розглянути, які перешкоди постають на шляху обох цих зусиль і яким чином можна розвинути нові практики, що забезпечать нас інструментами і сміливістю для проходження усіх цих етапів.

Розпізнавання емоцій

На шляху до розпізнавання емоцій постає точнісінько та сама перешкода, що й на шляху до інших виявів сміливої поведінки, – страх. Нам не подобається відчувати складні емоції, і нас непокоїть, що подумають інші люди. Ми не знаємо, що робити з дискомфортом і вразливістю. Емоції здатні допроваджувати нас до жахливого стану, навіть приголомшувати на фізичному рівні. Ми можемо почувати себе відкритими, незахищеними перед обличчям небезпеки і розгубленими у вирі емоцій. Наш інстинкт радить уникати болю. Насправді більшість із нас навчені не переживати дискомфорт, відчувати його або говорити про нього, а лише відкидати, заперечувати його або ж вдавати, що його не існує. Якщо поєднати це з інстинктивним уникненням болю, то легко зрозуміти, чому втеча від неприємностей стає звичкою. Наша природа і виховання спонукають нас до того, щоб ми позбувалися вантажу емоцій і дискомфорту, часто перекладаючи його на плечі інших людей. Але, за іронією, у той самий час, коли ми віддаляємося від людей зі свого оточення, навантажуючи їх своїми негативними емоціями, ми жадаємо глибшого емоційного зв’язку і багатшого емоційного життя.

Міріам Ґрінспен, психотерапевт і автор книжки «Зцілення через темні емоції» («Healing Through the Dark Emotions»)[26] дала інтерв’ю юнґіанському психотерапевту Барбарі Платек для журналу «The Sun Magazine».[27] На моєму факультеті стаття стала обов’язковою для прочитання, відколи уперше з’явилася друком 2008 року. Ґрінспен пояснює, чому вважає нашу культуру «емоційнофобною» і чому ми боїмось емоцій і знецінюємо їх. Вона попереджає:

«Але, усупереч нашому страху, щось усередині нас хоче відчути усі ці емоційні енергії, тому що саме вони є суттю життя. Коли ми пригнічуємо і приборкуємо наші емоції, то почуваємо себе звільненими від них. Отож ми дивимося фільми жахів або так звані реаліті-шоу штибу “Фактора страху”. Ми опосередковано шукаємо яскравих емоцій, тому що, коли ми емоційно задубілі, нам потрібна сильна стимуляція, щоб відчувати бодай щось. Таким чином, “емоційна порнографія” забезпечує стимуляцію, але це тільки емоційний ерзац – він не вчить нас нічому про себе або про світ».

Я не вважаю, що ми можемо багато довідатися про себе, про свої стосунки або про світ без визнання емоцій і зацікавлення ними. На щастя, на відміну від навігаційного обчислення шляху нам не потрібно негайно визначати точне місцеположення, аби знайти свій шлях. Нам просто потрібно визнати свої почуття. Треба просто бути чесними і допитливими. «У мене емоційна реакція на те, що сталося, і я хочу зрозуміти» – для розпізнання емоцій цього достатньо. Але в нашій культурі навіть це непросто. Придивімося уважніше до допитливості.

Обираючи допитливість

Обрати допитливість – це означає стати вразливим, тому що цей вибір вимагає від нас капітуляції перед невизначеністю. Це не завжди було вибором; допитливість властива нам від народження. Але з плином часу ми довідуємося, що допитливість, як і вразливість, може призводити до страждань. Унаслідок цього ми вдаємося до самозахисту – обираємо визначеність замість допитливості, захист замість уразливості, загальновідомі знання замість навчання новому. Але ця замкненість має свою ціну – ціну, яку ми рідко усвідомлюємо, тому що зосереджені на пошуку виходу з болю.

Ейнштейн сказав: «Важливо не припиняти ставити питання. Допитливість має свої власні причини для існування».[28] Допитливість існує не тільки для того, щоб бути інструментом для здобуття знань; вона нагадує нам, що ми живі. Дослідники знаходять докази того, що допитливість пов’язана з творчістю, інтелектом, здатністю до навчання, пам’яттю і вмінням вирішувати проблеми.[29]

Існує глибинний зв’язок – майже любовний – між допитливістю і щирістю. Як можна прийти до моментів просвітлення, якщо ми не бажаємо досліджувати і ставити питання? Нова інформація не змінить способу нашого мислення, і тим більше життя, якщо просто лежить біля ніг. Щоб інтегрувати досвід й інформацію у наше життя, необхідно приймати їх із розпростертими обіймами, допитливим розумом і зацікавленим серцем.

Вирішальною частиною мого шляху до щирого життя став перехід від суджень до допитливості щодо моєї власної стежини. Поет і письменник Вільям Пломер писав: «Творчість – це сила, здатна з’єднати, здавалося б, непоєднуване».[30] Щоб з’єднати лінією події у нашому житті, особливо ті, які ми воліли б радше стерти з пам’яті або проминути, потрібні рівні частини любові до себе й допитливості: «Як увесь цей досвід поєднався і зробив мене тим, ким я є?»

Допитливість спонукала мене сприйняти реальність і жити з вірою у те, що «нічого не відбувається випадково», і це переконання формує моє бачення світу і життя. Тепер я можу озирнутися на своє багато в чому безладне минуле й усвідомити, що залишення школи, подорож автостопом Європою, робота барменом й офіціанткою, праця для профспілки і нічні зміни в кол-центрі обслуговування клієнтів іспанською мовою в AT amp;T навчили мене емпатії не менше, ніж моя робота в ролях соціального працівника, викладача й дослідника. Раніше я вважала ці віддалені миті свого життя помилками і змарнованим часом, але зацікавлення тим, якою я є і як усе в моєму житті поєдналося, змінило цей погляд. Якими б складними і темними не були деякі з епізодів мого минулого, усі вони взаємопов’язані, щоб сформувати мене.

Допитливість – це вчинок вразливості і сміливості. На цьому етапі процесу підйому після падіння – під час розпізнавання емоцій – ми повинні виявити допитливість. Ми маємо бути досить сміливими, щоб хотіти дізнатися більше.

Я кажу «сміливими», тому що зацікавлення емоціями – це не завжди легкий вибір. Мені треба глибоко вдихнути і поміркувати про відповіді на питання: «Що я ставлю на карту, відкриваючись, щоб розібратися в своїх почуттях і зрозуміти, що насправді страждаю більше, ніж припускала?» або «А якщо насправді винна не вона, а я? Буде прикро, якщо з’ясується, що це я повинна виправляти помилки».

Але знову ж таки позитивні результати допитливості переважують дискомфорт. Дослідження, опубліковане 22 жовтня 2014 року в журналі «Neuron», свідчить, що прояв зацікавленості змінює хімічні процеси в мозку, допомагаючи нам краще засвоювати й зберігати інформацію.[31] Але допитливість некомфортна, тому що пов’язана з невизначеністю і вразливістю.

Допитливість – це маніпулятор. Але це нормально. Іноді ми мусимо осмислити історію, щоб з’ясувати правду.

У своїй книжці «Допитливість: бажання знати і чому від нього залежить ваше майбутнє» («Curious: The Desire to Know and Why Your Future Depends on It») Ієн Леслі пише: «Допитливість не дотримується правил. Їй не подобаються правила, або, принаймні, вона вважає, що усі правила є умовними і їх можна порушувати, якщо хтось озвучив розумне питання, якого ніхто ще не ставив. Вона нехтує усіма второваними стежками, воліючи диверсії, незаплановані екскурсії й імпульсивні повороти ліворуч. Стисло: допитливість – це відхилення від норми».[32]

Саме тому допитливість життєво важлива для цього процесу: відмінний і іноді невизначений курс підйому після падіння також не дотримується правил. Вибір уразливості, необхідної для підйому після падіння і зміцнення сили духу, робить нас трохи небезпечними. Люди, які не залишаються лежати після того, як впали або спіткнулись, часто виявляються баламутами. Їх важко контролювати. А це найкращий різновид небезпечних людей. Вони – митці, інноватори і творці змін.

Найпоширеніша перешкода для зацікавлення емоціями – це пересохлий колодязь. У своїй переламній статті «Психологія цікавості» («The Psychology of Curiosity»)[33] 1994 року Джордж Льовенштейн представив свою теорію стимулювання цікавості шляхом створення інформаційної прогалини. Льовенштейн, професор економіки й психології в університеті Карнегі – Меллон, припустив, що допитливість – це почуття позбавлення, яке ми досвідчуємо, коли виявляємо прогалину у своїх знаннях і зосереджуємося на ній.

Важлива теза цієї теорії: щоб відчути зацікавлення, ми маємо володіти певним рівнем знань або уявленням про тему. Ми не цікавимося тим, про що не маємо уявлення або про що нічого не знаємо. Льовенштейн пояснює, що просте спонукання людей ставити питання не надто допомагає простимулювати допитливість. Він пише: «Щоб викликати зацікавлення конкретною темою, потрібно “підкачати насосом”», тобто вжити інформацію, що інтригує, щоб зацікавити людей, які почнуть виявляти більше допитливості.

Хороша новина полягає в тому, що все більша кількість дослідників вважає, що допитливість і накопичення знань залежні одне від одного: що більше ми знаємо, то більше хочемо знати. Погана новина полягає в тому, що чимало з нас виросли в переконанні, що емоції не гідні нашої уваги. Іншими словами, ми не знаємо достатньо і / або не розуміємо належною мірою сили власних емоцій і їхнього зв’язку з нашими думками і вчинками, отож навіть не цікавимося ними.

Досі не існує точних, обґрунтованих науковими дослідженнями відповідей на питання про те, як розвивається допитливість, але можу сказати напевно: учасники мого дослідження, які найбільше розповіли мені про цікавість, вчилися досліджувати свої емоції одним із трьох способів.

1. Їхні батьки або інший важливий дорослий у їхньому житті (часто це вчитель, тренер або наставник) відверто розповідав їм про емоції і важливість дослідження почуттів.

2. Їхні батьки або інший важливий дорослий у їхньому житті (часто це учитель, тренер або наставник) прищепили їм зацікавлення емоціями власним прикладом.

3. Вони працювали з професіоналом, який допомагав їм і познайомив їх із силою допитливості.

Іншими словами, їх «підкачали» достатнім рівнем знань про емоції, які послужили основою для розвитку допитливості.

Існують численні складні причини того, чому колодязь пересихає, але чомусь точиться так мало дискусій про емоції й зацікавлення ними. Дослідження показали, що причини того, як сильно чи як мало ми цінуємо емоції, полягають в тому, чому нас навчали або що ми бачили в дитинстві. Цінність емоцій зазвичай визначає поєднання кількох із семи наведених нижче причин.

1. Бути емоційним означає бути вразливим, а вразливість – це слабкість.

2. Не запитуй. Не розповідай. Ти можеш відчувати які завгодно емоції, але ти нічого не здобудеш, розповідаючи про це іншим.

3. Нам недоступна мова емоцій або повний емоційний словник, тому ми мовчимо або сміємося над ними.

4. Обговорення емоцій – це легковажність, потурання власним примхам і марнування часу. Це не для таких людей, як ми.

5. Ми настільки глухі до почуттів, що тут і обговорювати нема чого.

6. Невизначеність занадто некомфортна.

7. Копирсання у собі й питання призводять до неприємностей. Я можу дізнатися щось таке, чого не хочу або не маю знати.

Коли я була маленькою, навіть погляд мигцем у новий світ провокував потік цікавості. Якщо я натикалася на незнайоме слово в книжці, я шукала його значення. Якщо в телевізійній програмі згадували острів у Тихому океані, я мчала по Британську енциклопедію, благаючи Бога, щоб там виявилися кольорові фотографії. Я хотіла дізнатися більше про все. Окрім емоцій.

Я так і виросла з пересохлим емоційним колодязем. Я не прагнула дізнатися більше, позаяк не знала, що тут можна ще щось дізнатися: ми не обговорювали почуття. Ми не піддавалися вразливості. Якщо емоції нас приголомшували так, що сльози або страх фізично проломлювали нашу тверду крицю, нам негайно і не надто делікатно нагадували, що емоціями у вирішенні проблем не зарадиш – вони тільки ускладнять усе. Дії, а не почуття вирішують проблеми.

Моя емоційна освіта почалася під кінець підліткового віку, коли моя мати порушила всі табу нашої родини і зважилась на психотерапію. Наша сім’я нагадувала чимало інших: ми тихо вибухали. Це було на початку 1980-х, і ми жили в передмісті Г’юстона. Про мою школу, серед декількох інших, розповіли в загальнонаціональних новинах через низку самогубств серед учнів. Мої брати, сестри і я – усі ми були заблудлими. Ми були дикунами, за якими здебільшого ніхто не наглядав. Так само, як і чимало х’юстонців, що пережили нафтову кризу на початку 1980-х, мої батьки намагалися звести кінці з кінцями й відтермінувати неминучу втрату всього, що мали.

Якою б темною й складною не була ситуація, ми ніколи не обговорювали наших справ і почуттів, поки моя мама не пішла на психотерапію. Що більше вона цікавилася своїм та нашим життям і почуттями, то гірше ставало. Здавалося, стражданням, обуренню і болю не буде кінця. Я не була впевнена, що це того вартувало. Але моя мати, яка жила завдяки сигаретам Merit, дієтичній содовій та інстинкту самозбереження, вважала своє емоційне пізнання питанням життя і смерті. Ми запитували себе, чому відбувається вибух почуттів: тому, що ми ніколи не зізнавалися собі в почуттях і не замислювалися про власні страждання, або тому, що ми порушуємо правила і занадто цікавимося своїми почуттями? Коли ми зростали, нас вчили цьому другому.

Але, попри все, моя мама зміцнювалася духом після тривалого, повільного падіння, яке почалося, коли мені було близько дванадцяти років. Упродовж декількох наступних років вона змоделювала свою поведінку і навчила нас тому, що дізналася на терапевтичних сеансах, і ця маленька іскорка призвела до невгасимих перетворень у нашій родині. Це також призвело до кількох років невимовних страждань і дискомфорту та випалило вщент чимало з того, у що ми вірили, у тому числі шлюб моїх батьків. Хоча їхнє розлучення було правильним вчинком, проте розбило серця усім нам.

Але, як писав поет Мізута Масахіде, «хлів згорів дотла / тепер / я можу побачити місяць».[34] Урешті емоційна пожежа не тільки освітила все по-новому, але й підживила ґрунт, і, посадивши кілька зернин, ми отримали любов і оновлення. Якби протягом тих лютих, темних днів хтось сказав мені, що врешті все складеться якнайкраще, якщо ми говоритимемо про свої почуття і встановлюватимемо межі, і що одного дня мої розлучені батьки зі своїми новими партнерами прийдуть до шпиталю, щоб привітати мене з народженням дитини, я б назвала цю людину брехуном. Те, що було відбудоване з руїн, далеке від досконалості: досі залишається біль і родинні битви – суперечки, розчарування в стосунках, зранені почуття й випадкові зриви, але удаваність і мовчання назавжди відійшли. Вони просто більше не діють.

Цей досвід і його віддалені в часі наслідки розпалили в мені іскру цікавості до емоцій, яка все ще продовжує палати. Ця іскра підштовхнула мене до вибору професії і, ймовірно, спонукала врешті знайти психотерапевта, який, розчаровуючи мене і жахаючи, підштовхнув до більшого зацікавлення емоціями. Я гадаю, що готовність взаємодіяти на емоційному рівні спричинилася до того, що я досі в шлюбі з чоловіком, якого кохаю, і пишаюся тим, як ми виховуємо своїх дітей. «Підкачування насосом» навчило мене цікавитися емоціями. І якщо ви запитаєте, чи може єдина іскра розпалити революційне полум’я, подумайте про це: якби моя мама заперечувала свої емоції і біль, сумніваюся, що ця книжка з’явилася б взагалі. Часто досить однієї сміливої людини, щоб змінити траєкторію усієї родини або будь-якої системи.

Розвантаження від болю: бар’єри для визнання емоцій

Біль не відходить тільки тому, що ми не визнаємо його. Насправді, залишений без контролю, він лише накопичуватиметься, зростатиме і призведе до вчинків, які абсолютно не співпадатимуть з нашим баченням себе, і до міркувань, які зруйнують наші стосунки з людьми і кар’єру. Нижче я наведу п’ять найпоширеніших стратегій розвантаження від болю, якого, на нашу думку, ми позбуваємося, відмовившись його визнавати.

«Симптом канделябра». Моя дочка Еллен і одна з її найближчих подруг Лорна грають в хокей на траві у двох різних командах. Одного дня, коли хокейні планети, ймовірно, зійшли зі своїх орбіт, обидві дівчинки пошкодили собі руки під час тренувань. Еллен прийшла додому з посинілим пальцем, який набряк, збільшившись удвічі. У подібних ситуаціях я зазвичай зберігаю спокій, але це тому, що я заміжня за педіатром. Оглянувши і вправивши палець Еллен, Стів зафіксував його бинтом і оголосив: нам тільки залишається чекати до завтра, щоб побачити, що буде далі.

Не минуло й двох годин, як моя подруга Сюзанн з дочкою Лорною уже стояли в нашій вітальні, і дівчинка розповіла, що хтось пошкодив їй руку хокейною ключкою. Стів приготувався обстежити її руку, так само як обстежив Еллен. Лорна – твердий горішок, вона мужньо намагалася переконати нас усіх, що з нею все гаразд. Очевидно, вона дуже хотіла, щоб з її пальцем все було в порядку. Але тої самої миті, коли Стів торкнувся її руки, вона аж підскочила від болю. Стів подивився на Сюзанн і сказав: «Це тонка чутливість. Потрібно зробити рентген».

Наступного дня я розпитала Стіва, чи існує в медицині такий термін, як «тонка чутливість». Я чула, як він уживав це словосполучення раніше, і воно здавалося мені потішним (наче «дивовижна болючість» або «фантастична пекучість»). Чоловік пояснив, що так кажуть, описуючи різновид болю, який людина не може приховати, навіть якщо відчайдушно намагається поводитися мужньо. Потім він сказав: «Ми також називаємо це “симптомом канделябра”, тому що людина відчуває від звичайного дотику такий біль, що підстрибує до стелі».

Одним із наслідків спроб ігнорувати емоційний біль є виникнення «симптому канделябра». Ми вважаємо, що заховали біль так глибоко на споді, що він більше не зрине на поверхню, аж раптом несподіване, на перший погляд невинне зауваження розлючує нас або доводить до сліз. Або невеличка помилка на роботі викликає напад непереборного сорому. Можливо, конструктивний відгук колеги поцілив у хворобливо-вразливе місце, і ми підстрибуємо від болю вище даху.

«Симптом канделябра» особливо поширений і небезпечний у ситуаціях «надвлади»: люди із вищим суспільним статусом або на вищій посаді із меншою імовірністю відповідатимуть за надмірну реакцію. У таких випадках почуття безпорадності й болю поглибиться. Ми демонструємо наш високо цінований стоїцизм перед тими, на кого хочемо справити враження або вплинути, але згодом, опинившись серед людей, над якими маємо емоційну, фінансову чи фізичну владу, вибухаємо. І оскільки сильні світу цього не бачать цієї поведінки, нашу версію історії сприймають як істинну. Ми бачимо подібну поведінку в родинах, церквах, школах, громадах і офісах. А в замісі з такими чинниками, як стать, соціальний клас, раса, сексуальна орієнтація і вік, комбінація може стати вбивчою.

Агресивну поведінку на дорозі і в спорті часто вважають соціально прийнятними виявами «симптому канделябра». Не зрозумійте мене неправильно – я затята спортивна фанатка, і в мене є жахлива звичка показувати середній палець руки під кермом (щоб не побачили інші водії й діти на задньому сидінні). Але кров не стугонить у моїй голові від шаленої люті, коли моя улюблена бейсбольна команда погано грає або коли мене заблокували на стоянці. Я зростала в середовищі високої чутливості до болю, а також працювала з людьми, які спочатку пригнічували свої емоції, а потім вибухали. Я не за чутками знаю, що неконтрольований вибух емоцій позбавляє почуття безпеки, яку більшість із нас намагається створити у своїх родинах або організаціях. Якщо це відбувається досить часто, гостра реакція на біль створює вибухонебезпечну атмосферу – люди навколо боятимуться і житимуть на межі.

Ми не можемо ані притлумити біль, ані зірвати його на комусь іншому, зберігши свою суть і цілісність. Більшість із нас були жертвами таких емоційних вибухів. Навіть розуміючи, що бос, друг, колега або партнер зривається на нас, тому що щось зачепило болючу струну і справа зовсім не в нас самих, ми втрачаємо довіру й повагу до нього. Життя, зростання, праця або любовні стосунки у вибухонебезпечній атмосфері створюють тріщини у захисній шкаралупі нашого почуття безпеки і самоповаги. За якийсь час це може призвести до душевної травми.

Відкидання болю. Наше его – це частина нас, яка піклується про наш статус і про те, що думають інші, про те, щоб завжди бути кращим за когось і завжди мати рацію. Я вважаю его своїм внутрішнім пройдисвітом. Воно повсякчас спонукає мене порівнювати, доводити, вдовольняти, вдосконалюватися, перевершувати і конкурувати. І цей внутрішній пройдисвіт на дух не переносить дискомфорту або рефлексії. Его не визнає історій поразок і не хоче писати нові закінчення; воно заперечує емоції і ненавидить допитливість. Натомість его використовує історії як обладунки й алібі. Его страх як соромиться бути звичайним (саме так я визначаю нарцисизм). Его стверджує: «Почуття існують для невдах і слабаків». Уникання істини й уразливості – це основні ознаки цього пройдисвіта.

Як усі здібні пройдисвіти, наше его наймає банду різунів на той випадок, якщо ми не скоримося його вимогам. Злість, провина й ухильність – ось його викидайли. Коли ми впритул наближаємося до визнання емоційної складової досвіду, ці троє беруться до справи. Набагато легше сказати: «Мені начхати», аніж: «Мені боляче». Его любить звинувачувати, знаходити помилки, виправдовуватися, провокувати помсту і напади – усе це крайні форми самозахисту. Его також прихильник ухильної тактики – переконати кривдника, що з нами все гаразд, вдати, що це не важливо, що ми непробивні. Ми вдаємо байдужість або стоїцизм чи ухиляємося від розмови з гумором і цинізмом: «Не важливо. Кого це обходить?»

Коли ці викидайли діють успішно – коли гнів, провина й ухильність відтісняють справжнє страждання, розчарування або біль, – наше его вільне обдурювати кого завгодно. Часто за відсутність «емоційного контролю» звинувачують і присоромлюють насамперед інших. Як і всі пройдисвіти, его – слизький, підступний і небезпечний брехун.

Притлумлення болю. У всіх моїх дослідженнях незмінно йдеться про притлумлення почуттів. Уявіть, що емоції мають дуже гострі шипи. Уколюючи нас, вони викликають дискомфорт або навіть біль. Незабаром саме лише очікування цих відчуттів може викликати почуття нестерпної вразливості: ми знаємо, що біль насувається. Перша реакція багатьох із нас – не піддатися неприємним відчуттям і не пройти через них, а позбутися їх. Ми робимо це, притлумлюючи біль будь-чим, що дає найшвидше полегшення. Притлумити емоційний біль можна за допомогою незліченних речей, як-от: алкоголь, наркотики, їжа, секс, стосунки, гроші, робота, турбота про інших, азартні ігри, релігія, хаос, шопінг, планування, перфекціонізм, постійні зміни і Інтернет.

У цьому довгому переліку способів притлумлення болю також відчувається спроба завжди залишатись зайнятими: жити так інтенсивно і квапливо, щоб не встигнути замислитися про істину. Ми заповнюємо кожний міліметр вільного простору, не залишаючи ані місця, ані часу для роздумів про емоції.

Але який би спосіб ми не обрали, ми не здатні притлумити лише вибрані емоції: притлумлюючи темні почуття, ми також притлумлюємо світлі. Коли «випускання пари» за допомогою кількох склянок червоного вина входить у звичку, відчуття радості, любові і довіри також притуплюються. А що менше в нашому житті позитивних емоції, то більше залишається негативних, які ми намагаємося притлумити. Це порочне коло, якого не розірвати ані відвідинами модних дегустаційних вечірок, ані за допомогою великої пляшки міцного трунку, сором’язливо загорнутої в брунатну паперову торбинку.

Якщо ми тлумимо емоції вперто і хронічно, це призводить до залежності. І, як я зазначала під час своїх TED-промов, це серйозна проблема. Ми належимо до покоління, яке найсильніше в історії людства потерпає від боргів, ожиріння і залежностей. Аналізуючи результати чотирнадцяти років моїх досліджень, я дійшла переконання, що залежність, як і насильство, бідність і нерівність, – це одна з найбільших соціальних проблем, з якими ми сьогодні стикаємося. Серед тих, хто читає цю книжку, навряд чи є хоча б одна людина, що не потерпає від будь-якої залежності. Можливо, самі ви не є і не були від чогось залежними, але я гарантую, що хтось, кого ви любите, з ким працюєте, або хтось важливий у вашому житті змагається із залежністю. Це пандемія, яка руйнує родини.

Накопичення болю. Існує тиха, підступна альтернатива надмірній реакції на біль, відкиданню й притлумленню страждань – ми можемо їх накопичувати. Ми не вибухаємо недоречними емоціями і не вдаємося до звинувачень, щоб відхилити наші істинні почуття або притлумити біль. Накопичення починається подібно до «симптому канделябра»: ми надійно ховаємо страждання на споді душі, накопичуючи їх, аж поки наймудріша наша частина, наше тіло, не вирішує, що з нього годі. Повідомлення організму завжди чітке: «Поклади край накопиченню болю, або ж я покладу край тобі». Тіло завжди перемагає.

У сотнях інтерв’ю люди розповідали, як вони «тримали все всередині», аж поки не почали страждати на безсоння, відсутність апетиту і відчували таке пригнічення, що не могли зосередитися на роботі, або ж скочувалися у таку депресію, щоб не могли робити нічого, окрім як лежати в ліжку. Депресія і тривожність – це перші реакції організму на накопичення болю. Звичайно, існують органічні й біохімічні причини клінічної депресії і виснажливої тривожності – причини, яких ми не можемо контролювати, – але невизнаний біль і безвихідні страждання також можуть довести до цього.

Бессел ван дер Колк, професор психіатрії в Бостонському університеті, у своїй книжці «Тіло веде рахунок» («The Body Keeps the Score»)[35] досліджує, як травма у буквальному розумінні переформатовує мозок і тіло та як задля повернення до нормального життя потрібно враховувати взаємозв’язок між нашим емоційним добробутом і тілом. Наші тіла дуже мудрі. Нам лише потрібно навчитися дослухатися до них і довіряти почутому.

Біль і страх застрягти посередині. Якщо вам траплялося застрягти в автомобілі, вам чудово знайоме це лячне й безпорадне відчуття. Кілька тижнів тому я кружляла з Еллен парковкою в Сан-Антоніо, шукаючи книжковий магазин, в якому бувала зо двадцять разів. Це було о десятій ранку в неділю, і стоянка була майже порожньою. Я трохи розгубилася, тому що крамниця, яку я так добре знала, зникла так само, як крамниця, що була поруч. Спочатку я подумала, що переплутала торговий центр, отож почала роззиратися у пошуках орієнтиру. Я відволіклася лише на частку секунди і наїхала на високу, з півметра завширшки роздільну смугу з бруківки. Скрегіт бетону по металевому днищу машини був страхітливим. Одна з цеглин бруківки зрушила з місця і стала сторчма, упершись в дно автомобіля, що опинився на роздільній смузі. Я не могла ані рушити вперед, ані дати задній хід. Автівка застрягла посередині.

Одна з причин, чому ми заперечуємо свої почуття, – це наш страх емоційно застрягнути. Якщо я визнаю свій біль, страх або гнів, я застрягну. Навіть трішки замислившись про них, я не зможу рухатися вперед і вдавати, що це не має жодного значення, адже рух вперед може вивільнити потік емоцій, які я не здатна контролювати. Я застрягну. Відчуватиму безпорадність. Визнання емоцій призводить саме до такого відчуття. А якщо я визнаю емоції і це вивільнить щось, чого я не зможу контролювати? Я не хочу плакати на роботі, на полі бою або в присутності батьків. Застрягання посередині – це найгірше, тому що ми відчуваємо повну втрату контролю. Ми відчуваємо безпорадність.

Того дня в Сан-Антоніо я вийшла з автівки і почала тупцяти навколо неї. Нарешті якийсь добрий чоловік зглянувся наді мною і підійшов. Зазирнувши під капот і оцінивши ситуацію, він сказав: «Вам знадобиться допомога. Усе вдасться, потрібно лише поміркувати». Після кількох хвилин «розумового штурму» у нас був план. Еллен увімкнула задню передачу, а ми із цим чоловіком трохи підняли передню частину автівки, і цеглина впала, звільняючи автомобіль. Якщо йдеться про застрягання, то виявляється, що автомобіль звільнити легше, аніж позбутися деяких моїх емоційних переживань.

Коли ми опиняємося у складних ситуаціях, накопичення емоційного мотлоху – це вже доволі погано. А застрягання там означає вразливість і безпорадність. Але заперечення емоцій не нагадує уникання високих бордюрів – це наче залишити свій автомобіль у гаражі. Там він буде у безпеці, ось тільки ви нікуди не доїдете.

Розвантаження від емоцій проти інтеграції

Ви не можете контролювати усі події, які з вами відбуваються, але можете вирішити, як їх сприймати.[36]

Maйя Енджелоу

Інтеграція – протилежність розвантаження від емоцій. Згадані вище методи є різними шляхами, які ми обираємо, щоб не інтегрувати у своє життя біль, котрий супроводжує наші історії боротьби. Удаючи, що нам не болить, ми обираємо ув’язнення в полоні темних емоцій, а визнаючи свої емоції і занурившись у них, обираємо свободу. Спокусливо думати, що замовчування нашого болю – найбезпечніший спосіб не допустити, щоб він оволодів нами, але зрештою уникнення болю таки підпорядковує наше життя. Думка про те, що «ми такі ж хворі, як наші таємниці», – не тільки приказка; з’являється усе більше емпіричних доказів того, що відмова від осмислення свого досвіду та інтеграції впливає не лише на наше емоційне здоров’я, але й на фізичне.[37]

Амбридж

Поширені вияви розвантаження від емоцій можуть ставати дуже тривожними. Вони відчуваються як фальш. На додачу до вибухового характеру і заразливого страху з’являється ще одна дуже складна поведінкова модель, яку я називаю «Амбридж». Вона має місце, коли не інтегруються світлі і темні емоції. У надмірній ласкавості є щось тривожне. Уся ця привітність видається наскрізь фальшивою і трохи нагадує бомбу сповільненої дії. Я назвала цю модель іменем персонажа з роману Джоан Роулінґ «Гаррі Поттер і Орден Фенікса» – Долорес Амбридж.[38] Амбридж носить манірні рожеві костюми й капелюшки, оздоблює свій рожевий кабінет бантиками й тарілочками з котенятами і обожнює піддавати тортурам дітей, які погано поводяться. Роулінґ пише про неї: «Я помічала не один раз, що невимовна витонченість пліч-о-пліч крокує з виразно немилосердними поглядами на життя». Вона додає: «Любов до усього нудотно-солодкуватого часто означає відсутність справжнього душевного тепла або милосердя». Я помітила те саме. Надто багато витончених емоційних виразів, надто багато заяв, як-от: «Усе дивовижно», або «Я просто ніколи не злюся і не засмучуюся», або «Якщо ви позитивно налаштовані, то зможете все докорінно змінити» – часто маскують справжній біль і страждання. Така поведінка – такий самий сигнальний прапорець, як і розпачливе занурення в себе або вибух люті.

Діти краще відчувають емоції під солодкою оболонкою. Чарлі, мій син-четвертокласник, іноді говорить: «Будь обережна. Я думаю, що вона не справжня кицька». Він має на увазі кицюню з мультфільму «Лего-фільм»(«The LEGO Movie»),[39] радісну й добру, поки вона зненацька не перетворюється на Суперзлу Кицьку. Ключовим моментом є інтеграція. Постійно бути на світлій стороні – це так само небезпечно, як постійно перебувати в темряві, тому що заперечення емоцій підживлює темряву.

Стратегії розпізнавання емоцій

Отже, як розпізнати емоції, не вихлюпуючи їх на інших? Відповідь, яку я знайшла у своєму дослідженні і спробувала застосувати на практиці у своєму житті, звучить доволі просто: дозвольте собі відчувати емоції, цікавтеся ними, звертайте на них увагу і практикуйте. Цей підхід вимагає практики. Бентежної, неприємної практики.

Письмовий дозвіл

Свій перший дозвіл на емоції я написала на папірці для нотаток того ранку, коли уперше зустрілася з Опрою Вінфрі, яка інтерв’ювала мене для своєї програми «Super Soul Sunday».[40] Я написала: «Дозвіл на радість, веселощі і дурниці». Тепер кишені моїх джинсів частенько напхані папірцями з дозволами. Ми з моєю командою часто розпочинаємо складні зустрічі з писання дозволів і читаємо їх одне одному, а вже потім починаємо працювати. Ми не розпізнаємо емоцій, якщо не дозволимо собі їх відчувати.

Якщо ви виросли в родині, де емоції не лише дозволяли, але й заохочували, вам, можливо, легше дозволяти собі відчувати і розпізнавати їх. Ви можете навіть подумати: «Мені це не потрібно – я добре взаємодію з емоціями». Але я вважаю, що це важливий крок, позаяк письмовий дозвіл підтверджує серйозність ваших намірів.

Якщо ви зростали в середовищі, де емоції були зведені до мінімуму, де їх вважали неприйнятними, слабкістю, марними почуттями (наприклад, «сльозами горю не зарадиш») або навіть карали за них, то дозвіл собі відчути, розпізнати й досліджувати емоції може стати складним завданням. Можливо, ви будете першою людиною в своєму оточенні, яка дозволить собі відчувати емоції. Якщо ви стурбовані тим, що дозвіл відчувати і взаємодіяти з емоціями перетворить вас на того, ким ви не є і бути не хочете, – не бійтеся, цього не станеться. Натомість це дасть вам можливість стати самим собою по-справжньому. Ми запрограмовані на емоційність. Відкидаючи цю частину себе, ми позбавляємо себе цілісності.

Звертання уваги

Кожне розпізнавання розпочинається з того, що ви дозволяєте собі взаємодію з емоціями. Наступний крок полягає в тому, щоб звернути увагу на емоції – глибоко вдихнути і замислитися про те, що ми відчуваємо. Я усе своє життя тамувала подих, отож заспокійлива сила дихання була мені чужою й досі залишається трохи чудернацькою. Я не тільки затримую подих, коли нервую, непокоюся, переймаюся чимось або шаленію, але й грубо реагую на людей, які радять: «Вдихни, Брене» або «Просто дихай». Ці поради викликають у мене бажання стукнути радників по голові, поки я затримую дихання.

Проте протягом кількох останніх років дихання стало наріжним каменем моєї «практики спокою», як я називаю підхід до життя під гаслом «Не втрачай клепки». Цікаво, що учасники дослідження, які найбільше розповіли мені про дихальні практики, перебувають на сторонах професійного континууму, які ми традиційно вважали протилежними: учителі йоги, гуру медитації і люди, що практикують усвідомленість, з одного боку, а з другого – солдати, пожежники, рятувальники й успішні спортсмени. Проте усі вони використовують фактично одні й ті ж методи.

Марк Міллер[41] описує себе як поета-воїна, випадкового героя і студента-науковця. Він також спецпризначенець із досвідом участі в бойових діях, і його описи тактичних технік дихання, використовуваних військовими, неймовірно мені допомогли. Я навіть навчила їм своїх дітей. Під час інтерв’ю військові ветерани, чинні військовослужбовці й рятувальники розповідали мені, що покладаються на ці техніки, щоб заспокоїтися і зосередитися, не лише в кризових ситуаціях, а також і в особистому житті. Один пожежник сказав мені, що нещодавно використав цю техніку, сперечаючись із сином-підлітком з приводу домашнього завдання. Ось пояснення техніки тактичного дихання Марка Міллера.

Тактичне дихання

1. Глибоко вдихніть через ніс, округлюючи живіт, рахуючи до чотирьох: один, два, три, чотири.

2. Затримайте вдих, рахуючи до чотирьох: один, два, три, чотири.

3. Повільно видихніть усе повітря через рот, втягуючи живіт, рахуючи до чотирьох: один, два, три, чотири.

4. Затримайте дихання, рахуючи до чотирьох: один, два, три, чотири.

Метод дихання, якому навчають психотерапевти і люди, що практикують усвідомленість, називається «Квадрат» або «Квадратне дихання». Його використовують для зростання усвідомленості і зниження тривоги і стресу. Погляньте, як цей метод схожий на тактичне дихання.

Дихання є основоположним у практиках усвідомленості. Визначення «усвідомленості» (mindfulness), яке найбільше схоже на те, що описували учасники дослідження, належить науковому центру загального блага Університету Каліфорнії в Берклі[42] – це один із моїх улюблених онлайн-ресурсів (greatergood.berkeley.edu):

«Усвідомленість означає безперервне відзначення своїх думок, почуттів, тілесних відчуттів і навколишнього оточення. Усвідомленість також містить у собі прийняття, тобто означає, що ми звертаємо увагу на свої думки і почуття, не оцінюючи їх: наприклад, не думаємо, як «правильно» чи «неправильно» думати або відчувати в певний момент. Коли ми практикуємо усвідомленість, наші думки налаштовуються на те, щоб відчувати поточний момент, а не переспівувати минуле або фантазувати про майбутнє».

У випадку на озері Тревіс вирішальним чинником стало моє дихання дорогою назад. Я рахую гребки, коли пливу, і зазвичай роблю вдих і видих щочетвертого гребка. У ритмічному диханні є щось, що допомагає зосередитися.

Коли йдеться про моє повсякденне життя на суходолі, я все ще борюся за усвідомленість. Зазвичай мої думки на п’ять кілометрів випереджають моє тіло, і я переймаюся тим, що буде далі або що наїхала на пішохідну частину трьома вулицями раніше, розглядаючи водія, який не подякував, коли я пропустила його перед собою. Таке життя призводить до того, що навіть поїздка до продуктової крамниці вкрай виснажує. Коли я по-справжньому втомлена, іноді опиняюся на стоянці перед магазином, не пам’ятаючи, як доїхала.

Спочатку думка про «перебування в теперішньому моменті» мене лякала. Я уявила, що змарную усе своє життя на розмірковування штибу: «Зараз віє вітер і я бачу метелика. Тепер метелик відлетів, але вітер усе ще віє. Комар укусив мене, незважаючи на вітер. О боже, припини це! Я не можу коментувати в прямому ефірі кожну мить. Мені є про що подумати – про роботу, яку потрібно зробити». Я переживала, що усвідомленість порушить мій «потік» – те, що вчений Міхай Чиксентміхаї описує як піднесене одночасне переживання глибокого задоволення і максимальної концентрації уваги.[43]

Потім одного дня я помітила дещо під час прогулянки. Я вже знала, що найкраще мені вдається розмірковувати під час самотніх прогулянок. Саме тоді я сортую й організовую свої думки. Навіть прогулюючись із подругою, я все одно викроюю час, щоб прогулятися на самоті. Якщо маю клопоти, я йду на прогулянку попри дощ або тридцятиградусну спеку. Ну, насправді я йду і говорю вголос. Сусіди повсякчас сміються з мене, тому що я промовляю сама до себе й жестикулюю, йдучи вулицею. Я не можу нічого із цим вдіяти – така вже в мене звичка.

Проте того дня я несподівано зрозуміла, що добре усвідомлюю кожну деталь навкруги. Я була повністю занурена в думки про роботу – мій мозок палав, – але водночас гостро відчувала запах скошеної трави і зауважила колір «ротиків», які садив мій сусід. Мені подобалося відчуття нових шкарпеток, поцуплених із комода доньки, і я насолоджувалася легкою прохолодою, на яку так нетерпляче чекають усі х’юстонці. Саме тоді я зрозуміла, що усвідомленість і «потік» ніколи не конкурують одне з одним. Це не те саме, але у них єдина основа: вибір уважного спостереження.

Кілька тижнів потому я повернулася додому після продуктивної робочої прогулянки і побачила, що мій син Чарлі тримається за палець і насилу стримує сльози. Він загнав під шкіру скалку, перелазячи через дерев’яний паркан, і потребував допомоги. До того як я зрозуміла подібність між «потоком» і усвідомленістю, я б занепокоїлася, що не можу сісти і негайно записати усі думки, що сяйнули мені під час прогулянки. Але того дня я вирішила просто залишитися в поточному часі й перенести свою усвідомленість на Чарлі. Мені знадобилося декілька хвилин, щоб знайти пінцет і окуляри, але я не бігала будинком у паніці. Я витягнула скалку і посиділа з Чарлі, поки він не захотів знову повернутися на вулицю.

Коли нарешті я сіла біля комп’ютера, думки вже чекали на мене. Мої ідеї і натхнення були не чимось зовнішнім, хитро принесеним додому після прогулянки, вони були частиною мене. Я була відкрита для них, і вони, своєю чергою, залишалися відкритими для мене.

Третій закон Ньютона проголошує: «Сила дії дорівнює силі протидії».[44] Я вважаю, що цей закон також поширюється на наше емоційне життя. На кожну емоцію, яку ми відчуваємо, є відповідь. Коли ми відчуваємо гнів, то можемо бездумно нападати на інших чи замикатися в собі, або ж наша реакція може бути усвідомленою, і ми будемо дихати, аналізувати і усвідомлювати, що насправді відчуваємо і як реагуємо. Коли ми налякані, то можемо піддатися інстинкту боротися, втікати або ж заморозити відчуття, дихати і вдумливо реагувати. Дихання і усвідомленість забезпечують розуміння і простір, необхідні нам для того, щоб зробити вибір, який відповідає нашим цінностям.

Туди увійти ти повинен

Можливо, зараз ви думаєте: «Я не хочу цього робити. Доведеться чимало працювати. Це здається надто важким». Я розумію. Я з вами. Повернення до себе таки приголомшує, підйом після падіння завжди вимагає від нас надто багато – нам і цього досить. Але це не так. Входження в свою історію – це розпізнавання. Воно може здаватися небезпечним, але «туди увійти ти повинен».

У ключовій сцені епізоду «Імперія завдає удару у відповідь» трилогії «Зоряні війни»[45] магістр Йода навчає Люка мистецтву воїна-джедая, розповідаючи йому, як використати Силу і як темна сторона Сили – гнів, страх і агресія – може поглинути його, якщо він не навчиться знаходити спокій і внутрішнє умиротворення. У цій сцені Люк і Йода опинилися на темному болоті, і Люк зауважує щось дивне. Він вказує на темну печеру біля підніжжя велетенського дерева і, дивлячись на Йоду, каже: «Щось тут не так… Я відчуваю холод. Смерть».

Йода пояснює Люку, що печера небезпечна і в ній панує темна сторона Сили. Люк має вигляд збентеженого і наляканого, але відповідь Йоди проста: «Туди увійти ти повинен».

Коли Люк запитує, що в печері, Йода пояснює: «Тільки те, що візьмеш із собою».

Поки Люк збирає свою зброю, Йода наполегливо радить: «Твоя зброя – вона тобі не знадобиться».

У печері темно й тісно від покрученого коріння. Над землею клубочиться моторошна пара, на одній гілці звивається величезна змія, на другій примостилася доісторична на вигляд ящірка. Люк повільно пробирається вглиб печери і зустрічає свого ворога, Дарта Вейдера. Вони вихоплюють світлові мечі, і Люк стинає Вейдеру голову в шоломі. Голова котиться, шолом розколюється, відкривши обличчя Вейдера. Тільки це не обличчя Дарта Вейдера; це обличчя самого Люка. Люк дивився на власну голову, що лежить на землі.

Вхід у свої історії страждань – це наче занурення в печеру на болоті Йоди. Це може здаватися небезпечним і лячним, і те, із чим ми нарешті маємо зіткнутися, – це ми самі. Найскладніша частина наших історій – це часто-густо те, що ми самі до них додаємо: те, ким ми себе уявляємо, і як, на нашу думку, нас сприймають інші. Так, можливо, ми втратили роботу або провалили проект, але найболючіше в нашій історії – це те, що ми самі собі навіюємо про нашу самооцінку й гідність.

Визнання свого досвіду означає розпізнавання своїх почуттів і осмислення темних емоцій – нашого страху, гніву, агресії, сорому і провини. Це нелегко, проте альтернатива – заперечення своїх історій та відмова від емоцій – означає вибір життя в темряві.

Коли ми вирішуємо визнати свої історії і жити в істині, ми осяваємо світлом пітьму.

А тепер перейдемо до осмислення.

* * *

Найнебезпечніші історії, які ми придумуємо, – це оповіді, які применшують нашу вроджену гідність.

Ми маємо знову розповісти правду про нашу привабливість, дивовижність і творчість

5. Осмислення

Коли опиняєшся у вирі подій, це не історія зовсім, а веремія; загрозливе ревіння, сліпота, уламки розбитого скла і дерев’яні тріски; неначе будинок, зруйнований смерчем, або ж корабель, розчавлений айсбергами чи підхоплений бистриною, з безпорадною командою, що не в змозі його зупинити. Лише із часом це стає схожим на історію. Коли ти переказуєш її собі або комусь іншому.[46]

Маргарет Етвуд. Під ім’ям Грейс

Розпізнавання – це входження у свою історію; осмислення – це той етап, коли ми її визнаємо. Мета осмислення – чесно оцінити придумані нами історії боротьби, заново в них увійти, оцінити свої дії і співвіднести з реальністю, занурюючись у теми обмежень, сорому, провини, образи, журби, великодушності і пробачення. Осмислення цих тем і перехід від першої реакції до глибшого усвідомлення наших думок, почуттів і поведінки відкриває шлях до ключових знань про те, ким ми є і як взаємодіємо з іншими. Осмислення – це той етап, де народжується щирість і починаються зміни.

Змови та вигадки

Осмислення починається з увімкнення допитливості й усвідомлення історії про власне страждання, гнів, розчарування або біль, яку ми розповідаємо самим собі. Тої ж хвилини, коли ми опиняємося долілиць на арені, наш розум починає працювати, намагаючись второпати, що ж відбувається. Це історія, в якій панують емоції і негайна потреба захистити себе; це означає, що обрані засоби, найімовірніше, не надто безпечні, добре обмірковані чи навіть цивілізовані.

Пригадуєте слова Томпсона: «Цивілізація закінчується на ватерлінії»?[47] Осмислення починається, з’являється готовність діяти, можливість і мужність перетнути ватерлінію – увійти до першої, варварської історії, яку ми собі придумали. Це початок другого акту.

Навіщо необхідно повертатися у цю не піддану цензурі історію? Тому що в цій незміненій оповіді закладені відповіді на три критично важливих питання – питання, які культивують щирість і привносять більшу мужність, співчуття і взаємозв’язки в наше життя.

1. Що ще мені треба дізнатися і зрозуміти про ситуацію?

2. Що ще мені треба дізнатися і зрозуміти про інших людей в цій історії?

3. Що ще мені треба дізнатися і зрозуміти про себе?

За відсутності точних даних ми завжди вигадуватимемо історії. Такими ми створені. Насправді потреба вигадувати історію, особливо коли нам боляче, – це складова нашого найпримітивнішого інстинкту виживання. Пошуки сенсу закладені в нас біологічно, і, щоб заповнити інформаційну прогалину, ми часто придумуємо історію, у якій є сенс, яка здається знайомою і дає нам розуміння того, як найкраще захистити себе. На етапі осмислення ми намагаємося зробити усвідомлений вибір – наважитися на відчуття невизначеності і вразливості, поки осмислюємо правду. Хоробрий, свідомий вибір.

Роберт Бартон, невропатолог і письменник, пояснює, що наш мозок винагороджує нас дофаміном, коли ми дізнаємося і завершуємо якусь поведінкову модель.[48] Історії – це моделі поведінки. Мозок розпізнає знайому структуру історії «початок – середина – кінець» і винагороджує нас за прояснення невизначеної ситуації. На жаль, ми не повинні бути правдивими, тільки достовірними.

Вам знайоме це чудове відчуття, яке ми досвідчуємо, коли з’єднуємо лінією пункти і бачимо картинку або завдяки підказці уперше розуміємо сенс чогось? Знайомий оцей «ага-момент», як називає його Опра Вінфрі? Бартон використовує його за приклад того, як ми відчуваємо нагороду мозку за розпізнавання моделі. Хитрість у тому, що обіцянка цього відчуття може спокушати нас до того, щоб зачинити двері перед невизначеністю і вразливістю, які часто необхідні, щоб дістатися до істини.

Бартон пише: «Оскільки ми змушені вигадувати, то часто змушені задовольнятися незакінченими історіями і виходити з них». Він також каже, що, навіть якщо ми склали тільки половину історії, «ми заробляємо дофамінову “винагороду” щоразу, коли вона допомагає нам щось зрозуміти в нашому світі, навіть коли це пояснення неповне або неправильне».

Наприклад, в історії про озеро Тревіс я почала із середини, визначеної ось такими обмеженими даними:

Стів і я уперше за останні кілька десятиліть плаваємо разом.

Я почуваюся надзвичайно вразливою і шукаю душевного зв’язку зі Стівом.

Він не відгукується на мій заклик до встановлення зв’язку.

Найперша історія, яку я собі розповіла, полягає в тому, що Стів – покидьок, який обдурював мене протягом останніх двадцяти п’яти років, змушуючи повірити, що він добрий і люблячий, хоча правда в тому, що він відштовхує мене, тому що я не найкраще виглядаю в купальнику Speedo і втратила навички плавання.

Чому саме ця історія виявилася першою? Тому що «я не відчуваю себе гідною» – перша думка, коли мені боляче. Це наче мої найзручніші джинси. Коли я сумніваюся, пояснення «не гідна» – це часто найперше, що спадає мені на думку. Історія провини – мій другий фаворит. Якщо щось іде не так, викликає погані відчуття або змушує відчувати себе надто незахищеною або вразливою, я хочу знати, чия це провина. У складні хвилини життя я вигадую одну з цих правдоподібних історій.

Як ми називаємо історію, засновану на обмежених справжніх фактах і вигаданих даних, змішаних в зв’язну, емоційно задовільну версію реальності? Теорія змови. Ґрунтуючись на поглиблених дослідженнях і історії, англійський професор і автор наукових статей Джонатан Ґоттшелл досліджує людську потребу в історіях у своїй книжці «Тварина, що розповідає» («The Storytelling Animal»).[49] Він пояснює, що існує чимало доказів того, що «звичайні, психічно здорові люди на диво схильні вигадувати в повсякденних ситуаціях». Соціальні працівники завжди використовують термін «вигадувати», розповідаючи про те, як старечий маразм або черепно-мозкова травма іноді спонукають людей компенсувати відсутню інформацію неправдивою, яку вони, одначе, вважають правдою. Що більше я поринала в це дослідження, то більше погоджувалася з твердженням Ґоттшелла про те, що усі люди щодня щось вигадують, і не тільки внаслідок особливостей стану здоров’я.

В одному з моїх улюблених дослідів, описаних в книжці «Тварина, що розповідає», команда психологів попросила покупців обрати серед семи одну пару шкарпеток, а потім пояснити вибір саме цієї пари. Кожен покупець пояснював свій вибір ледь помітним відтінком кольору, якістю матеріалу і швів. Жоден покупець не сказав: «Я не знаю, чому вибрав саме цю пару» або: «Я й гадки не маю, чому обрав ці шкарпетки». У всіх була історія, яка пояснювала їхнє рішення. І ось де парадокс: усі шкарпетки були однаковими. Ґоттшелл пояснює, що покупці розповідали історії, які робили їхній вибір раціональним. Але насправді жодної логіки тут не було. Він пише: «Ці історії були вигадками – побрехеньками, якщо сказати чесно».

Чимало вигадок є не так результатом проблем зі здоров’ям чи пам’яттю, як радше наслідком взаємодії емоцій, поведінки і мислення. Якби ми зі Стівом не вирішили нашу проблему на озері того ж дня, ймовірно, я б сказала своїм сестрам (яких я люблю, поважаю і з якими чесна), що ми жахливо посварилися, тому що Стів вважає, що я огидна в моєму новому купальнику Speedo. І це була б вигадка. І незалежно від того, наскільки щиро я б не вірила в цю неправду, вона б завдала болю Стіву, нашим стосункам і мені самій. І можливо, навіть відносинам з моїми сестрами. Я можу уявити, як одна з них або обидві запитують: «Це не схоже на Стіва. Ти впевнена?» Я б, імовірно, відповіла так: «Чудово. Ти ще й виправдовуєш його. Ідіть всі до біса!» Продуктивно, авжеж?

Усі ми змовляємося і вигадуємо, і наслідки цього часто здаються невагомими. Але я стверджую, що це не так. Я вважаю, що із часом вигадування може стати деструктивною моделлю, а іноді навіть одна-єдина вигадка може зруйнувати наше почуття власної гідності і нашкодити взаєминам.

Найнебезпечніші історії з тих, що їх ми складаємо, – це історії, які применшують нашу вроджену гідність. Ми маємо знову сказати правду про нашу привабливість, духовність і креативність.

Привабливість. Чимало учасників мого дослідження, які пройшли через болісний розрив стосунків чи розлучення, досвідчили зраду партнера або мали непрості відносини з батьками чи родичами, розповідали, як відповідали на біль історією про те, що вони не гідні кохання, – історією, яка ставить під сумнів те, чи заслуговують вони на кохання взагалі. Можливо, це найнебезпечніша з усіх вигадка. За останні тринадцять років я чітко усвідомила: якщо хтось не хоче або не здатен полюбити нас, це не означає, що ми не гідні любові.

Духовність. Учасники дослідження, які поділилися історіями сорому через свою віру, мають менше спільного, аніж вважають інші. Я не виявила жодних особливих моделей; проте одна спільна риса в них таки є. Більше половини учасників, котрі розповідали про історії віри, у яких досвідчували відчуття сорому, саме в духовності знайшли опору й зцілення. Більшість із них змінили парафію або віросповідання, але духовність і віра залишилися важливою частиною їхнього життя. Вони вважають, що сором виникає радше через земні, вигадані людьми і ними ж інтерпретовані правила або норми і соціальні / громадські очікування релігії, а не через їхнє особисте ставлення до Бога або Божественного начала. Наші історії віри потрібно захищати, і ми маємо пам’ятати, що жодна людина не вправі судити про нашу духовність або складати історію про нашу духовну гідність.

Творчість і здібності. У книжці «Надзвичайна відвага» я пишу: «Одна причина моєї впевненості в тому, що сором присутній у школах, – це те, що 85 % чоловіків та жінок, опитаних для дослідження сорому, могли згадати випадок зі свого дитинства, який був настільки ганебним, що змінив їхнє сприйняття себе як учня. Ще сильніше мене турбує те, що приблизно половина цих спогадів були тим, що я називаю «творчими шрамами». Учасники дослідження могли вказати на конкретний інцидент, коли їм сказали або довели, що вони не були хорошими письменниками, художниками, музикантами, танцюристами або взагалі творчими людьми. Це допомагає пояснити, чому злі гноми мають таку владу над людьми, коли йдеться про творчість та інновації».

Як і у випадку з привабливістю та духовністю, ми маємо дбати про свої історії креативності та творчих здібностей і плекати їх. Якщо навіть ми не досягнемо якогось стандарту успіху, це не означає, що у нас немає здібностей і талантів, які тільки ми можемо подарувати світові. Тільки тому, що хтось не бачить цінності в тому, що ми можемо щось створити або чогось досягти, цінність цього і наша особиста цінність не змінюється.

Ґоттшелл стверджує, що змовницьке мислення властиве «не тільки дурним, неосвіченим або божевільним. Це рефлекс нагальної потреби сенсовного досвіду, закладений в мислення оповідача». Він продовжує цю тезу, наголошуючи, що врешті усі люди використовують теорії змови для пояснення неприємних подій. Він пише: «З точки зору змовницького розуму ми не вступаємо в лайно безпричинно», і всі складнощі людського життя призводять до виникнення теорій, які «завжди розрадять своєю простотою».

Його висновок про змовницьке мислення на соціальному рівні пояснює деякі точнісінько такі самі проблеми на особистому і міжособистісному рівнях. Ґоттшелл пише, що для теоретиків змови «погані речі трапляються не через складну мішанину абстрактних історичних і соціальних змінних. Вони трапляються тому, що погані люди докладають зусиль, аби завадити нашому щастю. І ви можете боротися і, можливо, навіть перемогти поганих людей. Якщо здатні прочитати між рядків».

Під час дослідження я виявила, що те саме можна сказати про таємні змови, які ми вигадуємо задля виправдання стереотипів, пояснення сварки з партнером, несхвального погляду начальника або поведінки нашої дитини в школі. Ми придумуємо підтекст історії, який пояснює, хто за нас, а хто проти, кому ми можемо довіряти, а кому – ні. Змовницьке мислення виникає через потребу самозахисту, що ґрунтується на страху, і нашу нетерпимість до невизначеності. Коли ми досить часто залежимо від історій самозахисту, вони стають нашою історією за замовчуванням. І ми не маємо забувати, що розповідь – це потужний інструмент інтеграції. Ми починаємо вплітати ці приховані, фальшиві історії в своє життя, і врешті вони спотворюють нашу сутність і відносини з іншими. Коли неусвідомлене вигадування історій входить у звичку, ми часто спотикаємося об одну і ту ж саму проблему, не підводячись після падіння, і вигадуємо різні версії однієї і тієї ж проблеми в наших відносинах – ставимо історію на повтор. Бартон пояснює, що нашому мозку подобаються передбачувані історії. Він пише: «По суті, відпрацьовані до автоматизму моделі заохочують наш мозок складати історію, яку ми очікуємо почути».

Чоловіки та жінки, які культивують практики здобуття внутрішньої сили, розуміють пастки оцих перших історій, у той час як учасники, які не могли підвестися після падіння, здавалося, застрягли в цих історіях. Хороша новина – це те, що люди не народжуються з винятковою здатністю розуміти, що вони вигадують історії, і це розуміння не осяває їх зненацька. Вони практикувалися. Інколи роками. Вони поставили собі за мету усвідомлювати це і намагалися розібратися в собі, поки не вийшло. Вони визнали свої змови і вигадки.

Виявлення змов і вигадок

Щоб виявити ці перші історії і зробити з них висновки, необхідно застосувати наш другий інструмент інтеграції – творчість. Найефективніший спосіб пробудити розуміння полягає в тому, щоб записувати свої історії. Нічого надзвичайного. Метою тут є записати те, що Енн Ламотт називає «бридкою першою чернеткою», або скорочено БПЧ, як мені подобається це називати (це може бути абревіатурою для «бурхливої першої чернетки», якщо вам потрібен нейтральний термін, щоб навчити процесу здобуття сили дітей). Порада Ламотт з її надзвичайної книжки «Птах за птахом» («Bird by Bird»)[50] – саме те, що нам потрібно:

«Для мене єдиний спосіб будь-що написати – це нашкрябати дуже-дуже бридку першу чернетку. Ці перші нотатки – дитяча писанина, коли ти вихлюпуєш із себе усе і розважаєшся на повну, знаючи, що ніхто цього не побачить, а форму можна надати і потім. Ти лише випускаєш на волю дитину, приховану в тобі, і виливаєш на папір слова й образи, які спадають на думку. Якщо одному персонажу кортить сказати: “І що, обісрався?” – не стримуйте його. Ніхто цього не прочитає. Якщо ваше внутрішнє дитинча ￼у сентиментальному, емоційному, сльозливому настрої, не стримуйте його. Лише вихлюпніть усе це на папір, тому що на цих шести божевільних сторінках можуть потім виявитися неймовірні речі, яких ви б ніколи не створили більш раціональним, дорослим методом».

Я напевне знаю, що майже у всіх моїх перших історіях ви зустрінете галасливу, істеричну п’ятирічну Брене, як це відбувалося в історії на озері Тревіс. Наші раціональні, дорослі втілення – майстерні брехуни. П’ятирічні тирани всередині нас – це ті, хто може сказати, як все є насправді.

Те, що ви пишете, не має бути прилизаною оповіддю. Це може бути перелік на стікерах або лише абзац у щоденнику. Просто запишіть його. І оскільки нашою метою є щирість, ми маємо розглянути себе з усіх боків, коли пишемо свою БПЧ. Суть моїх БПЧ зазвичай вкладається у шість фраз і кілька супровідних нотаток.

Історія, яку я придумала:

Мої емоції:

Моє тіло:

Мої думки:

Мої переконання:

Мої дії:

Оповідання історій – це також творчість, отже, якщо у вас є друг або хтось, кому ви довіряєте і хто вміє і має достатньо терпіння, щоб слухати, ви можете розповісти йому свою БПЧ, але писання є завжди ефективнішим. Джеймс Пеннбейкер, дослідник з Університету Техасу в Остіні[51] і автор книжки «Писання задля зцілення» («Writing to Heal»),[52] здійснив кілька найважливіших і найзахопливіших відкриттів, які будь-коли траплялися мені, про силу емоційного письменництва в процесі зцілення. В інтерв’ю, розміщеному на сайті Університету Техасу, Пеннбейкер пояснює: «Емоційні потрясіння торкаються кожної частини нашого життя. Ви не просто втрачаєте роботу, ви не просто розлучаєтеся. Ці події впливають на всі аспекти нашого буття: на нашу фінансову ситуацію, відносини з іншими людьми, сприйняття себе, ставлення до життя і смерті. Писання допомагає зосередитися й осмислити наш досвід». Пеннбейкер вважає, що, позаяк наші мізки запрограмовані на те, щоб намагатися зрозуміти те, що відбувається з нами, перекладення заплутаного, складного досвіду на папір робить його «збагненним».

Важливо зазначити, що Пеннбейкер у своєму дослідженні виступає за стислі нотатки. Він з’ясував, що опис на письмі емоційних потрясінь протягом п’ятнадцяти-двадцяти хвилин на день чотири дні поспіль може зменшити тривожність, метушливість, депресивні симптоми і зміцнити нашу імунну систему.

Учасники мого дослідження не посилалися на конкретний підхід, але більше сімдесяти відсотків осіб вдавалися до невеликих письмових нотаток. Чимало з них опрацьовували свої емоції в листах, які не мали наміру відсилати, але які їм кортіло написати. Одна учасниця проекту розповіла мені, як вона разом із чоловіком щовечора протягом тижня писала короткі листи своєму дев’ятнадцятирічному сину, коли вони дізналися, що хлопець вилетів з коледжу і витрачав гроші, які вони посилали йому, на вечірки з друзями. Вона розповіла: «Якби не було цих листів, ми б, ймовірно, просто верещали і лаялися. Завдяки ним, коли ми нарешті сіли поговорити з сином, ми вже були спокійні і готові до того, що він сам відповідає за свої рішення».

Я розповім власну історію про написання листів в якості БПЧ в розділі 10 («Вам доведеться танцювати з тим, хто вас привів»). Ви побачите, що опрацювання пекучого сорому на папері болить значно менше, ніж зізнання в ньому іншій людині. Дослідження Пеннбейкера і те, що я дізналася під час власного опрацювання теми, переконало мене, що навіть короткі письмові нотатки здатні принести вагомі результати.

Коли йдеться про БПЧ, важливо не фільтрувати досвід, не шліфувати слова і не непокоїтися про те, як ми виглядаємо в цій історії (саме тому нотатки часто безпечніші за розмови). Ми не зможемо дістатися до сміливого нового закінчення історії, якщо почнемо з неправдивої версії. Отож дозвольте собі пробиратися через подекуди каламутні потоки думок і почуттів. Ви можете шаленіти, виправдовувати себе, звинувачувати інших, бентежитися. Лише не редагуйте та не намагайтеся «написати все правильно». Дев’яносто відсотків моїх БПЧ починаються зі слів: «Я відчуваю злість. Мені хочеться кричати, стукнути когось або заплакати».

Звісно, ви можете «проговорити» цей процес замість того, щоб писати, але тут криється кілька ризиків. З’ясування історії, яку ми придумуємо в найболючіші моменти, не ставить собі за мету вивільнити біль або висловити його. Ваша БПЧ – це не дозвіл почуватися скривдженим. Якщо ви стоїте навпроти когось і кажете: «Я вважаю, що ти самозакоханий егоїст, і кожен, хто працює на тебе, думає так само», то ви збочили з правильного шляху. Цей процес полягає в тому, щоб зрозуміти історію про своє падіння, яку ви самі собі розповідаєте. Це вивільнення почуття вразливості і розуміння себе. Ви повинні запрагнути зацікавитися своїми емоціями, розумінням їх і зростанням.

Іноді ми зі Стівом відразу переходимо до обговорення події – як ми зробили на озері. Але не забувайте, що в цій історії я довго пливла назад і мала час розібратися в своїх вигадках і теоріях змов. Якщо ми переходимо відразу до розповіді одне одному або розмовляємо з дітьми, ми використовуємо цей інструмент дуже обережно й уважно. Ця перша чернетка є інструментом дослідження і намірів, а не зброєю.

Зазвичай я гуляю, плаваю або роблю щось, що дає мені потрібний час і простір, щоб обміркувати свою БПЧ, перш ніж поділитися нею. Близько п’ятдесяти відсотків учасників дослідження казали, що займаються фізичними вправами задля обмірковування своїх складних БПЧ, коли відчувають сильні емоції. Один учасник, наприклад, на роботі спускався на п’ять поверхів нижче, а потім пішки піднімався нагору.

Моя провідна команда також регулярно обмірковує «історію, яку я вигадую». Я помітила, що більшість із нас спочатку метушаться і бурхливо висловлюють емоції, і тільки потім ми сідаємо і обговорюємо справу. Спочатку це виходило спонтанно, а потім стало практикою. Наприклад, нещодавно ми влаштували «мозковий штурм» щодо нових ініціатив, і я зауважила, що одна з учасниць примовкла. Коли я запитала, чи все гаразд, вона сказала: «Я і далі ставлю непрості питання стосовно цих ідей, і мені починає здаватися, що на мене дивляться так, ніби ці ідеї мене не цікавлять або ніби я не командний гравець».

Ці слова спонукали мене переглянути мету зустрічі і запевнити команду, що я хочу почути думку кожного і понад усе ціную чесність і складні запитання.

Лише поміркуйте, наскільки це продуктивніше, аніж якби хтось пішов із цієї зустрічі розлюченим, ображеним і збентеженим або із сумнівами щодо своєї значущості. Як лідер цієї команди, я справді ціную і поважаю цей вид чесності. Він дає мені неоціненну можливість чесно спілкуватися з людьми, яким я найбільше довіряю.

БПЧ змінила наш підхід до спілкування. Лише згадайте, скільки разів ви поверталися додому після конфлікту з кимось на роботі або неприємного листа, який вас роздратував, вигадуючи історію про те, що відбувається. У листах, які я отримую від керівників, котрі впроваджують мої методи в своїх колективах, вони переважно розповідають про те, як прояснення цих перших історій змінює їхній підхід до керівництва та життя.

У 2014 році команда «The Daring Way» почала трирічну співпрацю з громадською організацією «Команда червоного, білого і синього» (Team Red, White, and Blue), або скорочено «Команда ЧБС», щоб розповісти військовим ветеранам те, що ми дізнаємося про сміливість і здобуття духовної сили. Місія «Команди ЧБС» полягає в тому, щоб збагатити життя ветеранів Америки, забезпечивши їм зв’язок зі своїми спільнотами за допомогою фізичної та соціальної активності. У мене була можливість зустрітися з лідерами «Команди ЧБС» під час відвідин Вест-Пойнту, кампусу Військової академії США в Гудзонській долині штату Нью-Йорк. Отримана від них інформація стала неоціненним внеском в дослідження, яким я ділюся з вами.

Блейн Сміт, випускник Вест-Пойнту і колишній офіцер спецназу, працює виконавчим директором «Команди ЧБС». Він поділився зі мною своїм досвідом осмислення «історії, яку ми вигадуємо».

«Уміння сказати: “Історія, яку я вигадую” – надзвичайно корисне з кількох точок зору. По-перше, це відкриває можливість для внутрішнього діалогу. Мені це дає шанс зробити паузу і оцінити те, що я думаю і відчуваю, перш ніж висловлю це іншій людині. У деяких випадках це все, що мені треба. Коли мені потрібно розповісти про своє розчарування або проблему, “історія, яку я вигадую”, дозволяє мені говорити чесно і відверто, без страху викликати захисну реакцію. Це також роззброює співрозмовника і майже завжди призводить до продуктивного діалогу замість затятої суперечки.

Як перший працівник на зарплаті в некомерційному стартапі, я завжди намагався бути поміркованим у витратах. Хоча компанія давно розвинулася і досягла фінансової стабільності, я усе ще зберігаю свої старі звички щодо корпоративної кредитної картки. Під час подорожі я рідко оплачую каву або їжу коштами компанії. Під час недавньої поїздки до Вашинґтона, округ Колумбія, один із ￼моїх співробітників попросив мене про послугу. Він сказав: “Мені потрібно, щоб ти користувався нашою кредитною карткою, коли платиш за харчування у відрядженні”. Коли я запитав, навіщо це, він відповів: «Бо щоразу, коли я використовую кредитну картку компанії для оплати харчування, я вигадую собі, що ти мене засуджуєш». Я був ошелешений. Мені це навіть не спадало на думку. Він сказав, що членам нашої команди потрібно відчувати себе комфортно, коли ми належним чином витрачаємо долари компанії, а моя відмова витрачати ускладнює ситуацію. Тут не йшлося про стратегічні питання або палко обговорюване рішення компанії, одначе цей вид зворотного зв’язку і чесність значною мірою робить “Команду ЧБС” чудовим місцем для праці».

Крім того, що важливо не відшліфовувати свою БПЧ, потрібно стежити і за визначеністю. Невизначеність підступна. Вона спонукає до створення гарненьких історій (головне в детективній історії – це загадка), однак зачиняє на споді важкі історії, які ми намагаємось осягнути. Коли йдеться про процес визнання своїх складних історій, невизначеність може бути настільки незатишною, що ми або втікаємо від неї, або перестрибуємо відразу до закінчення. Отже, якщо ви стикаєтеся з частиною історії, якої ви не розумієте або яка викликає у вас невпевненість чи тривогу, просто ставте знак питання або пишіть собі нотатку: «Що, в біса, тут сталося? Цілковита плутанина. Хто знає?» Важливо не пропустити цей момент. Залишайтеся в історії, поки не дослідите кожну її частину.

Ви знатимете, що чесні з собою, якщо переживаєте, що хтось побачить вашу БПЧ і подумає, ніби ви повний телепень або несповна розуму. Подібні переживання – хороша ознака, яка свідчить, що ви перебуваєте на правильному шляху. Не відступайте. Неможливо підвестися після падіння без чесного визнання історій, які ми вигадуємо.

Осмислюємо…

Надійшов час осмислити. Час вивільнити цікавість. Час тицьнути пальцем, помацати і дослідити всі входи і виходи історії. Перші запитання, які ми ставимо під час осмислення, іноді дуже прості:

1. Що ще мені потрібно дізнатися і зрозуміти про ситуацію?

Що я об’єктивно знаю?

Які припущення роблю?

2. Що ще мені потрібно дізнатися і зрозуміти про інших людей в історії?

Яка додаткова інформація мені потрібна?

Які питання або роз’яснення можуть допомогти?

Тепер ми переходимо до складніших запитань, відповідь на які вимагає мужності і практики відповідати.

1. Що ще мені потрібно дізнатися і зрозуміти про себе?

Що ховається за моєю відповіддю?

Що я насправді відчуваю?

Яку роль я граю?

Осмислення своїх історій і підхід до цих питань залежать від того, хто ми є і що саме ми досвідчили. Як сказав Йода Люку, «те, що в печері, залежить від того, хто в неї входить». Потрібно зазначити, що кілька понять, які стосуються осмислення і варті уваги, повсякчас виникали в моїх інтерв’ю – це питання, викликані допитливістю під час осмислення своїх почуттів. Ось перелік.

У наступних розділах ви побачите, що деякі із цих тем – це царини, які я досліджувала і добре знаю (наприклад, сором, провина і звинувачення), у той час як в інших темах, на кшталт пробачення і ностальгії, я сиджу на школярській лаві. Якщо теми перебувають за межами моєї ділянки дослідження, я познайомлю вас із людьми, які їх знають, і ми будемо вивчати їхні праці разом.

Дельта

Дельта – четверта літера грецької абетки, математичний символ для позначення різниці двох величин. Велика літера має вигляд трикутника.

Різниця – дельта – між нашою вигадкою про власний досвід і істиною, яку ми знаходимо в процесі осмислення, – це територія сенсу і мудрості цього досвіду. Саме в дельті є наші ключові знання – нам потрібне лише бажання увійти в свої історії і осмислити їх.

Хоча слова «різниця» і «дельта» можуть означати те саме, я волію використовувати слово «дельта» з двох причин: одна з них професійна, інша – особиста. Символ трикутника нагадує нам триногу емоцій, думок і поведінки. Наші щирі спроби осмислити впливають на те, як ми відчуваємо, думаємо і діємо, тобто на нашу суть.

Особиста причина ближча моєму серцю. Пісня «Дельта» з альбому «Знову розвиднилося» («Daylight Again») групи «Crosby, Stills amp; Nash»[53] – одна з пісень, до яких я звертаюся під час періодів підйому і спаду протягом останніх тридцяти років. Я сиділа на підлозі в своїй квартирі в Сан-Антоніо і слухала цю пісню, дізнавшись, що Ронні, єдиного брата моєї мами, вбили у випадковій перестрілці. Я слухала її після того, як батьки прийшли до моєї кімнати, щоб повідомити про розлучення. Я слухала її перед весіллям, у моєму автомобілі перед захистом дисертації, дорогою на першу зустріч із моїм психотерапевтом Діаною і в лікарні, народжуючи обох моїх дітей. Слова цієї пісні допомагають відчувати себе не такою самотньою: вони дозволяють мені зрозуміти, що не я одна пливу «в потоках швидких річок вибору і випадку».

Думки,

Як розкидане листя,

Сповільнилися восени

В потоках

Швидких річок

Вибору і випадку.

І час зупиняється тут, у дельті,

Поки вони танцюють, поки вони танцюють.

Я люблю дитину,

Яка скеровує цей човен,

Але останнім часом вона шаленіє

За глибиною…

Я люблю дитину в мені, яка скеровує мій човен, але інколи вона настільки нерозважлива у темній, швидкій, глибокій воді, що я починаю тонути під час процесу осмислення. У мене набагато краще виходить злитися, ніж переживати біль, страх або розчарування. Ось чому осмислення таке важливе: багато з нас мають емоції «на вихід», які маскують те, що ми насправді відчуваємо. Дельта – це місце, де річка зустрічається з морем. Це болотиста, замулена місцина, яка змінює все. Але ґрунт тут багатий і родючий. Саме тут ми повинні виконати своє завдання: всі наші ключові знання виникають саме з дельти.

У історії на озері мені довелося осмислити сором, провину, стосунки, любов, довіру і великодушність. Дельта між історією, яку я вигадала, і правдою дала мені ключове знання, яке до сьогодні залишається безцінним для наших стосунків: Стів і я любимо одне одного і довіряємо одне одному, але коли приходять сором і страх, то усе може миттєво заплутатися, якщо ми не наважимося відкритися тієї самої миті, коли найбільше прагнемо самозахисту. Ось інші ключові знання з дельти.

Мені нагадали, що сором – це брехун і крадій історій. Я маю довіряти собі і людям, які мені не байдужі, більше, ніж своєму внутрішньому злому гному, навіть якщо це означає, що я можу зазнати болю.

Я дізналася, що одна з найвразливіших складових любові до когось – це віра в те, що вас також люблять, і я маю бути великодушною в своїх припущеннях.

Коли я програвала в думках історію на озері Тревіс, я вперше зрозуміла, що багато наших «холодних воєн» і суперечок відбувається через нестачу інформації і що я часто вдаюся до звинувачень, коли мені страшно.

Почавши інтегрувати в своє життя знання, отримані в процесі підйому після падіння, ми починаємо краще осмислювати свій досвід. У окремих випадках я можу перейти від «лежання долілиць» до дельти і ключових висновків протягом п’яти хвилин. Іноді це триває місяці. Але якщо ви схожі на мене, то завжди будуть часи, коли ви досвідчуватимете зовсім нове падіння і доведеться заново відшуковувати дельту та заново вчитися.

Мужність розпізнавати власні емоції і осмислювати свою історію – це стежка до написання нового сміливого закінчення і стежка, що провадить до щирого життя. Це також початок. Розуміння свого падіння і підйому, сприйняття своєї історії і відповідальності за свої емоції – все це веде до початку перевороту. Я присвятила перевороту останній розділ.

Поки що в наступних розділах я познайомлю вас з історіями, які дозволять нам дослідити процес підйому після падіння і здобуття душевної сили в дії. Кожен розділ містить додаткові дослідження, що стосуються процесу осмислення.

* * *

Цілісність – це вибір сміливості, а не комфорту;

вибір того, що правильно, а не того, що весело, швидко або легко; це рішення триматися наших цінностей, радше ніж просто сповідувати їх

6. Каналізаційні щури і порушники законів

Розуміння меж, цілісності і великодушності

Я знала, що пошкодую про це тої ж секунди, коли мляво пробурмотіла: «Гаразд». Справа була не в грошах. Я завжди даю безкоштовно щонайменше третину своїх виступів. Таким чином я підтримую організації або ініціативи, близькі моєму серцю. Але тут був зовсім інший випадок. Я погодилася виступити, тому що, коли вперше відхилила запрошення, організатори заходу відповіли прямолінійно і з притиском: «Ми сподіваємося, ви не забули про людей, які підтримали вас до того, як ви стали такою популярною».

Дві найпоширеніші фрази, які викликають почуття сорому в кожного з нас: «Ви мене розчарували» і «За кого ви себе маєте?». Останнє у Техасі частенько висловлюють так: «Ти став завеликим для своїх власних штанів». Їхня відповідь присадила мене, отже я неохоче відповіла «так». На жаль, вистачило десяти хвилин, щоб моє неохоче «так» перетворилося на «так» обурене, а коли я доїжджала до місця виступу, зателефонувала одна з організаторок заходу, щоб повідомити, що я ділитиму готельний номер з іншим промовцем.

Після того як я хвилин п’ять натякала, що мені потрібен окремий номер, але так і не промовила цього навпростець, вона нарешті сказала: «Усі промовці розміщуються в кімнатах по двоє. Ми завжди так робимо, і це ніколи не було проблемою. Ви кажете, вам потрібні якісь особливі умови?» Штани. Пам’ятай про штани.

У моїй родині примхливість вважали причиною для сорому, особливо для дівчаток. Будь поблажливою, веселою і вчися пристосовуватися. Потрібно зупинитися, аби сходити в туалет під час поїздки? Ми зупинимося так, щоб не звертати з автостради. Не подобається вечеря? Не їж. Закачує в автомобілі? Ти це вигадуєш. На жаль, непримхливість також означала не просити те, що тобі потрібно, і ніколи нікому не створювати незручностей.

Отже, я по-справжньому добре навчилася доводити, що я така сама невибаглива, як і людина поруч. А ще я добре вмію ображатися. Фраза «потрібні якісь особливі вимоги» поцілила в яблучко. «Ні. Я ділитиму номер з іншою людиною. Усе гаразд», – відповіла я, міркуючи: «Я ненавиджу цих людей. Вони гидкі, і цей захід гидкий. І моя сусідка по кімнаті буде гидкою».

Як з’ясувалося, захід був чудовим, організатори дали мені цінний урок, а моя сусідка по номеру змінила моє життя. Звісно, вона зробила це не в надто натхнений спосіб, і, БОЖЕ ПОМОЖИ, БІЛЬШЕ НІКОЛИ подібних уроків!

Увечері перед заходом я стояла біля дверей готельного номера і проказувала коротку молитву: «Будь ласка, Боже, дозволь мені бути великодушною і доброю. Дай мені сил прийняти цей досвід і бути вдячною за усі нові можливості!»

Відчиняючи двері, я постукала:

– Є хтось?

Моє серце впало, коли хтось відповів сердечним: «Заходьте!»

«І, Боже, будь ласка, дай мені сил не злитися на те, що я увійшла сюди не першою».

Коли я увійшла до кімнати, вона сиділа в кутку на диванчику і їла велетенську булку з корицею. Жінка простягла ноги на сидінні, впираючись кросівками в оббивку бильця. Я підійшла і назвалася:

– Привіт. Я Брене.

Я подумала, що моя молитва подіяла, оскільки я зуміла втриматися від того, щоб сказати: «Приємно познайомитися. Приберіть свої брудні черевики з дивана». Я помітила, що на бежевій тканині вже залишилися відбитки підошов.

Вона помахала переді мною липкою рукою і сказала:

– Даруйте, у мене липкі руки. В іншому випадку я б з радістю потиснула вам руку.

Я посміхнулася і помахала у відповідь, відчуваючи докір сумління за те, що засуджую її.

Я відповіла своїм найбадьорішим голосом:

– Без проблем! Виглядає апетитно.

Оскільки обидві її руки були замащені липкою глазур’ю, вона крутилася, намагаючись знайти спосіб пересунутися, не доторкаючись дивана. У ту саму мить, коли я зібралася запропонувати їй серветку, вона сіла прямо, запхала залишки булки до рота і витерла обидві руки об сидіння дивана. Потім вона подивилася на свої руки і, очевидно, невдоволена тим, як багато глазурі на них залишилося, витерла їх знову, обережно уникаючи ділянок оббивки, об які вона витерла їх уперше. Я стояла і витріщалася на подушки, вимащені глазур’ю, а моє обличчя, мабуть, віддзеркалювало мій жах, тому що вона посміхнулася, стенула плечима і сказала:

– Це ж не наша кушетка.

Я втратила дар мови. І абсолютно отетеріла. І все ще стискала в руці ручку валізи. Тим часом, поки я заціпеніло стояла посеред кімнати, вона підійшла до кухонної ніші, взяла пластикову чашку для кави, налила в неї трохи води і вийшла на крихітну терасу готельного номеру. Потім вона закурила сигарету.

Як і раніше, щосили стискаючи ручку валізи, я трохи підвищила голос, щоб вона могла почути мене крізь напівпрочинені двері:

– Це кімната для тих, хто не курить. Не думаю, що ви можете тут курити.

Вона засміялася:

– Вони нічого не казали про патіо.

Ти знущаєшся з мене?

– Серйозно. У цьому готелі не курять, – сказала я своїм найщирішим, авторитетним голосом екс-курця. – Крім того, дим потрапляє в кімнату.

Вона знову засміялася:

– Нічого страшного. Побризкаємо якимись парфумами.

Гаразд, Боже, я знижую планку. Будь ласка, не дозволь мені когось убити або зробити якусь дурість. Допоможи мені стримати в собі свою ненависть і гнів. І заради усього святого, нехай тут знайдеться інша вільна кімната.

Три виконані прохання з чотирьох – це непогано, а в ретроспективі, я гадаю, навіть краще, що прохання про іншу вільну кімнату залишилося невдоволеним.

Наступного ранку я виступила з вітальною промовою і за п’ятнадцять хвилин після того, як зійшла зі сцени, вже їхала в аеропорт. Чекаючи посадки на літак, я помітила, що щось не так. Я подумки засуджувала всіх людей навколо мене. Жінка переді мною була занадто напахченою. Хлопець позаду плямкав жуйкою. Батьки навпроти не повинні були дозволяти дітям їсти усі ці цукерки. Я стояла в черзі, розмірковуючи про досвід, здобутий в готелі, і, спостерігаючи за людьми довкола, збирала додаткові докази того, що людство огидне.

Я не могла викинути з голови сусідку по готельному номеру, що витирала замащені руки об диван. Але посилення мого роздратування було попереджувальним сигналом, який я мусила зрозуміти. Одна справа – відчувати розчарування, обурення або навіть образу через поведінку сусідки по номеру, але я відчувала щось ще, щось ближче до люті, аніж до образи. Я тушкувалася в почутті власної кращості. Це для мене емоційний збудник.

Осмислюючи це почуття протягом кількох років, я дізналася, що, незалежно від того, наскільки я впевнена у власній рації або в тому, як помиляються, на мою думку, інші, зарозумілість для мене – заборонена емоція. Зарозумілість починається з переконання в тому, що я краща за інших, і завжди закінчується тим, що я картаю себе і думаю, що «я недостатньо хороша» в чомусь. Навіть коли я стояла там, загрузнувши по коліна в осуді, мені було цікаво, що відбувається, і я знала, що хочу позбутися тягаря усього досвідченого негативу. Я зателефонувала до свого психотерапевта Діани і домовилася про зустріч, щойно сівши на своє місце в літаку.

Коли після обіду я повернулася додому і розповіла Стіву історію, він, здається, не знав, сміятися йому або злитися. Він обрав обережну підтримку.

– Діти у твоєї мами, – сказав він. – Хочеш піти десь повечеряти і поговорити про це?

Я відгавкнулася:

– Заради чого? Я не можу з’їсти те, що зробить мене щасливішою. Мені по-справжньому хочеться яловичої відбивної в клярі з картопляним пюре. Мені треба втопити образу і злість у вершковій підливці.

Він засміявся:

– Звучить апетитно. Усе, що забажаєш!

Але я знала, що вершкова підливка принесе лише тимчасову розраду і може звести нанівець мою слабку рішучість, отож я запропонувала з’їсти салат в експрес-кафе, а потім швиденько пробігтися крамничками і дещо купити. Я можу вгамувати лють гарненьким новим светром.

Стів неохоче нагадав мені про наш новий бюджет і запропонував натомість прогулятися після салату. Це був невдалий момент. Неможливо поховати образу й роздратування під салатним листям, а прогулянка призначена для розмови про почуття, а не для притлумлення їх. Отож я, наче скривджена дитина, потупцяла на кухню, обгорнула сирну паличку пластівцем шинки, проковтнула це і пішла спати.

Наступного ранку я прокинулася розлюченою. Гнів усе ще пропікав мене. У мене не було підливки, яка б притупила усі почуття, і нової одежини в шафі, яка б відволікла мене від зарозумілості. Потрапивши до кабінету Діани, я не могла спокійно всидіти на дивані, повсякчас пирхаючи. Схрестивши руки на грудях, я очікувала, що скаже Діана. Вона просто доброзичливо дивилась на мене, лагідно посміхаючись. Не та відповідь, якої я прагла.

Нарешті я сказала:

– Послухай, оце щиросердне життя і духовне пробудження – це чудово. Із цим у мене все гаразд. Насправді мені це все подобається. Окрім каналізаційних щурів і порушників правил. Ці люди – лайно.

Пізніше я дізналася, що Діана записала цю фразу як один зі своїх найулюбленіших вступів до терапевтичних сеансів. Я досі пам’ятаю, що відчувала того ранку. Я пам’ятаю свою впевненість і тамовану лють.

Діана залишалася відкритою і доброю. Саме так ми працюємо разом. Вона створює простір, у якому немає місця осуду, а я заповнюю кожний його квадратний сантиметр нефільтрованими емоціями, що їх назбирую в собі. Потім ми їх розбираємо.

Без осуду й оцінювання вона сказала:

– Я бачу, ти по-справжньому роздратована. Розкажи мені про каналізаційних щурів і порушників законів. Хто це?

Я запитала її, чи дивилася вона дитячий мультфільм «Змивайся!» («Flushed Away»).[54] Вона поміркувала якусь хвилину, вочевидь прокручуючи в голові усі мультфільми, які дивилася з онуками, і врешті відповіла:

– Ні, гадаю, що ні. А про що це?

– Це мультфільм про маленького вихованого щура Родді, домашнього улюбленця заможної дівчинки з Лондона. Коли родина від’їжджає у відпустку, Родді вилазить зі своєї розкішної клітки і гуляє будинком. Він одягає смокінг і роз’їжджає на автомобілі ляльки Барбі а-ля Джеймс Бонд. Він британець і говорить бездоганною англійською. Він дивиться телевізор і грає іграшками. Він супердобросовісний і працелюбний. Він підтримує бездоганний лад і з повагою ставиться до речей родини. Одного разу, коли сім’я все ще була у від’їзді, у будинку засмітилася каналізація. І з кухонної раковини виліз жахливий каналізаційний щур. Велике черево вивалюється над рваними джинсами, потерта шкіряна куртка. Зі старих кросівок стирчать пальці з довгими брудними кігтями. Він справжній хуліган. Він відригує і пукає. Він випорожнюється на підлогу. Він постійно винюхує сир і напихається ним. Він огидний. І він руйнує будинок.

Отож, Родді, домашній щур, намагається змити його в унітаз, але Сід, щур-хуліган, натомість сам змиває Родді прямісінько в лондонську каналізацію. Решта історії цілком передбачувана. Родді вчиться бути менш манірним, знаходить друзів і бореться з поганими хлопцями тощо. Суть у тому, що каналізаційний щур все руйнує.

Діана зрозуміла і запитала, чи не зустрічала я нещодавно каналізаційних щурів. Я розповіла про витирання липких рук об диван, вершкову підливку і наше безглузде рішення заощаджувати.

– Просто для уточнення, – сказала вона. – Твоя сусідка по номеру була каналізаційним щуром або порушницею?

Мені довелося хвилинку подумати.

– І тим і іншим. І це найгірше.

Діана мовила, що їй потрібно краще зрозуміти обидва терміни, тож я спробувала якнайдокладніше все пояснити.

– Каналізаційний щур не переймається правилами і не поважає речей інших людей. Порушник правил також не дотримується правил, але на додачу висміює людей, які їх поважають. Він зневажає правила. Він глузує з людей на кшталт мене – прихильників дотримання правил. Наприклад, моя подруга в коледжі зустрічалася з хлопцем, який був найбільшим порушником правил. Якось на вихідних ми орендували на пляжі багі,[55] а на пункті прокату було великими літерами написано: «Не висовуйте руки і ноги з багі». Звісно, щойно ми виїхали зі стоянки прокатного пункту, він звісив ногу за борт. Я порадила йому припинити, але він розреготався: «О-о-о! Тримайте ноги в багі! Брене – багі-поліцейский!» Через десять хвилин він зламав гомілкову кістку, і ми провели п’ять годин в лікарні невідкладної допомоги. Усі його жаліли, окрім мене. Я вважала його бовдуром.

Діана широко розплющила очі, слухаючи:

– Зрозуміло. Здається, я второпала різницю. Отже, поговорімо про твою сусідку по номеру. Думаєш, вона глузувала з тебе?

Я розуміла, куди вона хилить, і не хотіла, щоб розмова закінчилася обговоренням того, як я занадто чутливо ставлюся до інциденту.

Я перейшла до перехресного обговорення:

– Вона глузувала з правил і порушувала їх, хоча я дала їй зрозуміти, що вони важливі для мене; таким чином, вона насміхалася над тим, що важливо для мене. А це те саме, що насміхатися з мене.

«Я дивилася усі епізоди серіалу “Закон і порядок”. Не намагайся грати зі мною в ігри».

– Я зрозуміла. – Діана глибоко зітхнула і замовкла.

Я не атакувала. Я також глибоко вдихнула і замовкла. Для цієї гри потрібні двоє.

Діана запитала:

– Ти можеш припустити, що твоя сусідка по кімнаті доклала максимум зусиль?

«Ти насміхаєшся з мене?» Я сказилася. Остаточно й цілком сказилася від гніву. Уперше, відколи ми працювали разом, я не була впевнена, чи мені подобається Діана, і я засумнівалася в її судженнях. Я закрижаніла. Розповідаючи про події у своєму житті, я зазвичай жестикулювала, але тепер я склала руки на грудях і стиснула губи. Своїм найспокійнішим голосом я відповіла:

– Ні. Я не вважаю, що вона докладала максимальних зусиль. А ти припускаєш, що вона робила все можливе?

Що суворішою ставала я, то сильніше розкривалася Діана, відчиняючи своє обличчя, тіло й серце для такої можливості. Це доводило мене до божевілля.

– Знаєш, я не впевнена. Проте я думаю, що загалом люди намагаються поводитися якнайкраще. А ти що думаєш?

«Що я думаю? Я думаю, що ця розмова – суцільна маячня. Ось що я думаю. Я думаю, що думка про те, що люди докладають максимальних зусиль, теж цілковита нісенітниця. Не можу повірити, що плачу за це».

Діана перервала мою високочолу рефлексію:

– Брене, ти маєш сердитий вигляд. Що відбувається?

Я забрала руки з грудей, нахилилася вперед і вперлася ліктями в коліна. Я подивилася Діані в очі і запитала:

– Ти насправді віриш – усім своїм серцем, – що люди докладають максимум зусиль? Чи… це те, у що ми повинні вірити, тому що ми соціальні працівники? Скажи мені правду.

Я опинилася так близько до неї, що нізащо б не проґавила, якби вона бодай легенько здригнулася.

Вона посміхнулася, подивилася вгору, потім кивнула.

«О мій Боже. Ти мене, мабуть, розігруєш».

– Так. Так, я справді вірю, що більшість із нас робить усе, що може, за допомогою інструментів, якими володіє. Я вірю, що ми можемо рости і ставати кращими, але я також вірю, що більшість із нас справді докладають максимальних зусиль.

– Що ж, чудово. Молодець. Я так не думаю.

«І ти сама, і ті, кому ти там посміхаєшся, мають просто кататися на своїх єдинорогах веселкою і залишити нас, простих смертних, наодинці з нашими стражданням і яловичою відбивною в клярі».

Діана оголосила, що сеанс закінчився, і уперше я почула це з радістю. «У нас немає нічого спільного. Я божеволію. Вона взяла бік витиральниці рук об диван».

Я попленталася до автомобіля і вирішила заїхати до кількох місць у справах, перш ніж вирушити додому. Діана вже висловлювала кілька божевільних ідей протягом нашої спільної роботи, але ця була надто чудернацькою і розлютила мене. Навіть стоячи в черзі у банку, я хитала головою і роздратовано зітхала.

Я припинила подумки ремствувати, коли жінка, котра стояла переді мною в черзі до каси, почала кричати на банківського працівника, який її обслуговував:

– Цього не може бути! Я не знімала ці кошти. Покличте керівника!

Я стояла позаду цієї жінки, за кілька кроків від неї, тому бачила і чула усе. Це була літня біла жінка, ймовірно, років вісімдесяти, а молодик, що обслуговував її, був афроамериканцем віком до тридцяти років. Чоловік вказав на свого начальника, який обслуговував іншого клієнта в одному з віконець трохи далі. Керівниця була афроамериканкою середнього віку.

– Ні! Покличте іншого керівника! – заверещала жінка біля каси.

«Приїхали. Вона справді збирається чекати, поки не прийде білий керівник? Що відбувається з людьми?»

До цього часу керівничка помітила гармидер і підійшла. Поки вона супроводжувала жінку до свого кабінету, я підійшла до віконечка каси.

– Чим я можу допомогти? – запитав чоловік.

Вочевидь, одержима демонами, яких я зазвичай позбуваюся під час терапевтичного сеансу, я бовкнула:

– Як ви гадаєте, люди зазвичай докладають максимальних зусиль?

Він усміхнувся:

– Ви бачили, що сталося?

Я кивнула:

– Бачила. Їй не сподобалося те, що ви казали, і вона вимагала білого керівника. Це було жахливо.

Він підняв брови і стенув плечима.

– Так. Вона перелякалася за свої гроші, – пояснив він.

– Так. Я чула її. Але, повертаючись до мого питання, як ви гадаєте, вона докладала максимальних зусиль?

Він на мить замислився.

– Так. Імовірно. Вона перелякана. Хто знає? – Він трохи помовчав і додав: – Ви психіатр?

Він не уловлював суті.

– Ні. Я дослідниця. І я не можу повірити, що ви насправді вважаєте, що вона зробила все, що в її силах. Справді?

Цілком проігнорувавши моє запитання, він пояснив, що працював із психіатром, коли повернувся з двох відряджень до Іраку. Він сказав, що у його дружини була інтрижка з їхнім спільним знайомим і це «вибило його з колії». Моє запитання стало відразу неважливим, і ми кілька хвилин поговорили про його досвід і моє дослідження. Розуміючи, що позаду мене збирається черга, я подякувала йому і поклала гроші до гаманця.

Коли я обернулася, щоб піти, він сказав:

– Річ у тому, що ніколи не вгадаєш, що в людини на душі. Можливо, у цієї леді є син-наркоман, який краде гроші з її рахунку, або чоловік з хворобою Альцгеймера, який знімає готівку і навіть не пам’ятає про це. Просто не вгадаєш. Люди не схожі на себе, коли налякані. Можливо, це все, на що вони здатні.

Хоча я намагалася відкинути думку Діани як абсурдну, в ній було дещо незвичайне, через що я не могла викинути її з голови. Протягом наступних трьох тижнів я поставила це питання понад сорока особам. Спочатку я запитала декілька колег і студентів-старшокурсників, потім перейшла до учасників попередніх досліджень. Питання було простим: «Чи думаєте ви, що в цілому люди роблять усе, на що здатні?» Закінчуючи п’ятнадцяте опитування, я вже побачила тенденцію – певні шаблони і теми, які дозволяли точно передбачити, що я почую в інших інтерв’ю.

По-перше, ті, хто казав, що вірить у максимальні старання людей, послідовно кваліфікували свої відповіді: «Я знаю, це звучить наївно», або: «Не можна стверджувати з певністю, але я думаю, що це так», або: «Я знаю, це звучить дивно». Вони не квапилися відповідати і, здавалося, намагалися виправдатися, начебто хотіли переконати себе в іншому, але не могли забути про людяність. Вони також обережно пояснювали, що це не означає, що люди не можуть духовно зростати або змінюватися. Проте зазвичай, зазначали вони, люди намагаються робити усе можливе за допомогою інструментів, якими володіють.

Ті, хто вірили, що люди не докладають максимальних зусиль, були однозначними і пристрасними у своїх відповідях. Я жодного разу не почула: «Я не впевнений, але я так не думаю». Це завжди була рішуча варіація на тему: «Ні! Точно ні! Жодним чином!»

На відміну від людей, які відповідали «так», близько вісімдесяти відсотків цих респондентів ставили за приклад себе: «Я знаю, що не роблю усе, на що здатен, то чому я маю припускати, що інші це роблять?», або: «Я переважно не надто напружуюся», або: «Я не викладаюся на сто десять відсотків, навіть якщо повинен». Вони судили про свої зусилля точнісінько так, як оцінювали зусилля інших. Було зрозуміло, що людям, які казали «ні», важливо підкреслити свою рівність з іншими.

Також я помітила тенденцію, яка занепокоїла мене. Учасники попередніх досліджень, які відповідали «ні», – це люди, які боролися з перфекціонізмом. Вони негайно зазначали, що не завжди роблять усе, на що здатні, і наводили приклади ситуацій, у яких поводилися не найкращим чином. Вони були такими ж вимогливими до інших, як і до себе. Кожен учасник опитування, який відповів «так», був у групі людей, котрих я визначила як «щирих»: ці люди були готовими до вразливості і упевнені у своїй гідності. Вони також наводили приклади ситуацій, у яких припустилися помилки або показували себе не з найкращого боку, але замість того, щоб розповісти, як вони могли чи мали вчинити, переконували, що, хоч і не доклали достатньо зусиль, їхні наміри були якнайкращі і вони намагалися бодай щось зробити. З професійного погляду я розуміла, про що йдеться. Особисто я цього не досвідчувала, поки мене не «змили», наче мого друга-щура Родді.

Це сталося ближче до кінця експерименту, коли я обідала з новою знайомою. Звісно ж, я подумала, що буде потішно поставити їй це питання. У нас виявилося багато спільного, і я припускала, що вона відповість «ні», як і я. Наша заклопотаність і брак толерантності до нероб були тим спільним, що робило нас потенційними друзями. Я розпочала зі свого питання, щойно ми сіли за столик:

– Отже, маю до тебе дослідницьке питання. Ти думаєш, загалом люди роблять усе, на що здатні?

Вона відповіла зухвало і передбачувано негативно:

– О чорт, ні!

Я всміхнулася:

– Правда? Я абсолютно згодна!

Тоді вона нахилилася над столом і почала запально пояснювати:

– Візьмемо, наприклад, грудне вигодовування. Я зараз годую свою доньку. Так, це складно. Так, це виснажує. Так, я тричі мала запалення, через яке щоразу, коли дитина прикладається до грудей, відчуваю, ніби мій сосок ріжуть склом. Але, будь ласка, не розповідайте мені про потребу привести тіло до норми, почуття втоми або необхідність вийти на роботу. Я не хочу цього чути. Якщо ви не збираєтеся годувати грудьми принаймні рік, вам варто двічі поміркувати про народження дітей. Ви не докладаєте максимальних зусиль, а хіба ви не вважаєте, що ваші діти заслуговують на це? Відмова від зусиль – це лінощі. А якщо відмова від зусиль – це все, на що ви здатні, можливо, ви не робите усього, на що здатні.

І ось я відчула себе отим товстопиким каналізаційним щуром у пошарпаній шкіряній курточці і рваних джинсиках. Я майже відчула запах сиру. Я була її каналізаційним щуром.

Я годувала дітей грудьми впродовж дуже нетривалого відтинку часу, аж ніяк не рік. Я відчувала пекучу потребу пояснити моїй новій подрузі, що у мене були страхітливі токсикози протягом перших двадцяти тижнів обох вагітностей, і я зробила усе можливе, коли йшлося про грудне вигодовування. Я хотіла пояснити, що зціджування було надто болючим, але я намагалася, поки ставало сили. Я хотіла переконати її, що люблю своїх дітей так само, як вона своїх. Я хотіла, щоб вона знала, що я доклала максимум зусиль.

Але я нічого не сказала, тому що все, про що я могла думати, – це люди, які, коли я засуджувала їх, імовірно, хотіли мені сказати: «Ти не знаєш мене. Ти нічого не знаєш про мене. Будь ласка, не засуджуй мене».

До речі, я також не хочу, щоб мені доводилося захищати свій вибір як матері. Існує принаймні мільйон шляхів бути чудовою матір’ю, і жоден із них не залежить від грудного вигодовування або будь-якої іншої пекучої теми. Хороші матері знають, що вони гідні любові й турботи, і в результаті виховують дітей, які знають, що вони гідні того самого. Присоромлення інших матерів – це аж ніяк не один із мільйона способів бути чудовою мамою.

Коли того вечора я повернулася додому, Стів сидів на кухні. Він запитав у мене, як минула вечеря, і я зрозуміла, що ще не ставила йому це дослідницьке запитання, отож сказала, що хочу почути його відповідь, перш ніж розповім про вечерю. Він думав близько десяти хвилин. Як педіатр, Стів бачить у людях і краще, і гірше. Він просто і далі витріщався у вікно. Я знала, що він обмірковує запитання.

Нарешті, коли він знову подивився на мене, на його обличчі був той самий вираз, що й у Діани під час сеансу. Стів сказав:

– Я не знаю. Я насправді не знаю. Усе, що я знаю, – це те, що моє життя краще, коли я припускаю, що люди роблять усе можливе. Це дозволяє мені утриматися від осуду й зосередитися на тому, що є, а не на тому, що мало або могло бути.

Його відповідь здалася мені правдивою. Це була нелегка правда, але правда.

Протягом місяця я зробила сорок інтерв’ю, а потім повернулася до кабінету Діани. Я сіла на кушетку, підібгавши ноги і тримаючи в руках свій щоденник. Діана також тримала в руках нотатника і дивилася на мене добрим, відкритим поглядом. Вона розпочала з питання:

– Як ти?

Я почала плакати:

– Люди роблять усе, що в їхніх силах.

Діана не відреагувала, але продовжувала дивитися на мене зі співчуттям. Без золотої медалі. Без погладжування по голові. Без похвали: «Молодець, юний джедаю!» Анічогісінько.

– Я знаю, що сталося. Я повинна була попросити те, що мені треба. Я повинна була відмовитися від виступу або, принаймні, наполягти на окремому готельному номері.

Вона подивилася на мене і – без дрібки іронії або виразу «я ж тобі казала» – вимовила:

– Ти робила все, що могла.

Тої миті, коли вона це вимовила, я згадала якось почутий виступ Майї Енджелоу про те, що чим більше ми знаємо, тим краще ми діємо.

Потім я розповіла їй думку Стіва, яка, на мій погляд, була мудрою і прекрасною.

– Стів каже, що його життя краще, коли він припускає, що люди роблять усе можливе. Я думаю, він має рацію. Я дізналася про себе і про людей дещо непросте. Це вагоме питання.

– Так, – погодилася вона. – Це вагоме питання. Хочеш поділитися тим, що довідалася? Я б хотіла почути.

Я пояснила, що на початку своєї роботи виявила, що найспівчутливіші люди з опитаних мною також мають найбільш жорсткі межі, які поважають інші. Спочатку це здивувало мене, але нині я все зрозуміла. Вони припускають, що інші роблять усе, що можуть, але також просять те, що їм треба, і не миряться з паскудством. Я жила зовсім по-іншому: припускала, що люди не докладають максимальних зусиль, тому засуджувала їх і постійно розчаровувалася, і це було легше, ніж встановлювати межі. Установити межу непросто, якщо ви хочете подобатися і завзято прагнете бути легким, веселим і гнучким.

Співчутливі люди просять те, що їм потрібно. Вони кажуть «ні», коли їм треба, а коли кажуть «так», то й мають на увазі «так». Вони з розумінням ставляться до інших, тому що їхні межі захищають їх від образ. Коли мене попросили виступити на заході, я сказала «так», хоча хотіла сказати «ні». Я злегковажила своєю роботою і своїми потребами, а організатори заходу, своєю чергою, злегковажили моєю роботою і моїми потребами.

Знаєте, яка іронія криється в оплачених виступах? Коли я роблю щось за гонорар, люди поводяться шанобливо і професійно. Коли я роблю щось безвідплатно, тому що мені небайдужа тема, люди поводяться шанобливо і професійно. Коли я роблю щось, тому що мене підштовхнули, на мене натиснули, викликали відчуття провини або присоромили, я очікую від людей вдячності, не лише поваги і професіоналізму. У дев’яноста відсотках випадків я не отримую нічого. Як можна сподіватися, що люди цінуватимуть нашу роботу, коли ми самі себе не цінуємо настільки, щоб встановити необхідні межі?

Я розповіла Діані, як поставила це питання представникам духовенства, котрі допомагають сільським родинам, що живуть у бідності. Я описала, як попросила групу цих чоловіків та жінок подумати про когось, кого вони засуджують і хто їх обурює, і написати ім’я цієї людини на аркуші паперу. Потім я запропонувала дещо уявити:

– А якщо на Вищому суді ви довідаєтеся, що людина, чиє ім’я ви написали, робить усе, що він або вона може?

Вони миттєво запротестували:

– Я не повірю в це. Що це за суддя такий?

Це було легко. Це ж були представники духовенства! Я сказала:

– Бог.

Одна жінка вибухнула слізьми. Вона сиділа поруч зі своїм чоловіком. Вони обоє були дияконами і, не змовляючись, написали ім’я однієї і тієї ж людини. Я запитала, чи не хоче вона поділитися з групою тим, що відчуває.

Джеймс – людина, ім’я якої вони записали, – батько шести малих дітей, разом з ними він живе в трейлері в пустелі. І він, і його дружина тривалий час потерпали від алкогольної залежності, і соціальна служба роками пильнує за їхнім життям. Представники духівництва постійно привозять Джеймсу і його родині їжу, памперси і дитяче харчування, але вони були переконані, що він продає товари, щоб дістати гроші на випивку принаймні так само часто, як віддає їх родині.

Жінка сказала тремтливим голосом:

– Якщо б Бог сказав мені, що Джеймс робить усе, що може, я б могла зробити одне з двох: або і далі привозила б йому все, що можу і коли можу, утримуючись від суджень, або я б вирішила, що віддавати все безпосередньо Джеймсу – це не те, що варто надалі робити. У іншому випадку я була б повинна припинити злитися, засуджувати і чекати, поки щось зміниться.

Чоловік обійняв її. Стримуючи сльози, він подивився на групу і сказав:

– Просто ми дуже втомилися. Дуже втомилися злитися і відчувати, що нашу допомогу сприймають як належне.

Діана уважно вислухала мене і, коли я закінчила, сказала:

– Ти маєш рацію. Це важка і важлива робота для тебе.

Цього разу я відчула, як відкривається моє серце:

– Так. Це важко. І я втомилася. Але втома, яку я відчуваю після подібного дослідження, відрізняється від втоми, яку я відчуваю від постійного роздратування й образи. Це хороша втома, не залита вершковою підливкою.

Розпізнавання

Відчуття зарозумілості в аеропорту спонукало мене до розпізнавання. Мій момент «падіння долілиць» стався, коли я стояла в черзі, з ненавистю та осудом розмірковуючи про кожну людину поруч зі мною, і поверхнево відчувала свою вищість над ними. Кажу «поверхово», тому що досліджувала осуд і знаю, що ми не засуджуємо інших, коли упевнені в собі. Я розуміла: щось було не так. Незначне розпізнавання відбулося, коли я стояла, стискаючи до побілілих кісточок свою валізу, і дивилася, як моя сусідка по номеру прямує від вимащеного глазур’ю дивана до патіо, щоб покурити. Подібно до того, як фахові гравці в покер вивчають своїх супротивників, я вивчала свої власні висловлювання і тепер знаю напевне, що коли я молюся, щоб нікого не скривдити або репетирую по-справжньому складні розмови, то це означає, що я по коліно загрузла в емоціях або вразливості. Але, зрештою, саме моє зацікавлення цим виснажливим почуттям власної рації спонукало мене ще в літаку призначити зустріч з Діаною.

Осмислення

Я почала писати свою БПЧ в літаку, повертаючись додому. Здебільшого це був нумерований перелік із закарлючками кольоровими олівцями (а витиральниця замащених рук об диван була зображена у вигляді диявола). Моя БПЧ була доволі проста (і бентежно наближена до спалаху роздратування).

Я була поступливою і гнучкою (всупереч власній волі), і, замість того щоб поцінувати це, організатори заходу використали мене.

Я була хорошою. Вони були поганими. Це було несправедливо, і я цього не заслужила.

Я також записала головну теорію про два основні типи людської поведінки.

Тип 1. Ті з нас, хто старається з усіх сил, дотримуються правил і поважають інших.

Тип 2. Каналізаційні щури і порушники правил, які не роблять усе можливе і використовують людей.

Щойно повернувшись додому, я додала до своєї БПЧ примітку про те, як несправедливо, що я не можу ані з’їсти, ані купувати, ані робити те, що хочу, щоб заспокоїтися після такої важкої подорожі. У цій чернетці не бракувало записів про «несправедливість».

Я повинна осмислити сором через власну примхливість, мою самооцінку, провину, образу і перфекціонізм – своїх звичайних примар. Але найважче було осмислити межі, упевненість у власній рації і власну цілісність. Дельта між вигадками в моїй БПЧ й істиною була темною, розлогою і багнистою. Я отримала наступні ключові знання.

Ми усі робимо все, що можемо. Поділ людей на каналізаційних щурів і порушників законів – це небезпечний спосіб дивитися на світ, тому що, незалежно від того, як наполегливо ви працюєте чи як вправно даєте собі раду із багатьма завданнями водночас, якщо ви тривалий час дивитиметеся на світ крізь призму такого поділу, то врешті ви й себе вважатимете дрібним гризуном у байкерській куртці.

Щоб уникати образ, потрібно встановити межі – менше нарікати на інших і взяти на себе більше відповідальності за те, щоб просити те, що потрібно і чого хочеться.

Ви не станете цілісним, звинувачуючи інших, нарікаючи, що «це несправедливо» або заявляючи: «Я заслуговую». Я маю брати на себе відповідальність за свій власний добробут. Якщо я вважаю, що зі мною вчинили несправедливо або не отримую того, на що заслуговую, то чи просила я по-справжньому чи просто шукала привід, щоб звинувачувати інших і почувати власну рацію?

Я намагаюся не тлумити свій дискомфорт, бо думаю, що я заслуговую зусиль. Це не те, що трапляється зі мною; це те, що я обираю для себе.

Це осмислення показало мені, чому самовдоволення небезпечне. Більшість із нас вірять у міф, що переконання «Я кращий за вас» і «Я недостатньо хороший» розділяє значна відстань, але насправді це два боки однієї медалі. Обидві фрази атакують почуття власної гідності. Ми не порівнюємо себе з іншими, коли ставимося до себе добре; ми шукаємо хороше в інших. Коли ми співчуваємо собі, то співчуваємо й іншим. Упевненість у власній непогрішності – це лише броня ненависті до себе.

У «Надзвичайній відвазі» я казала про те, як слова пісні «Алілуя» Леонарда Коена («Кохання – це не переможний марш, це холод і уламки»[56]) показують, як надзвичайна сміливість може відчуватися радше як свобода з легкою втомою після бою, а не гучне святкування. Те саме з підйомом після падіння. Завдяки дослідженню і власному досвіду я дізналася, що процес здобуття духовної сили після підйому поглиблює нашу щирість, хоча часто і відчувається як приємна душевна втома.

Пильніший погляд на осмислення меж, цілісності і великодушності

Моє формальне дослідження теж підтвердило поведінкові моделі, які я зауважила під час неофіційного опитування людей щодо того, чи вірять вони, що інші роблять усе, що в їхніх силах. Дотепер я поставила це запитання сотням людей, задокументувала і посортувала їхні відповіді. Я вчинила так само, як вчинила зі священнослужителями на двадцяти великих конференціях. Люди записують імена тих, хто заподіює їм прикрість, розчарування і / або образу, а потім я пропоную уявити, що ця людина робить все, що в її силі. Відповіді я отримую розмаїті. «От чорт, – сказав один чоловік. – Якщо він справді робить усе, на що здатен, то я цілковитий йолоп і мені потрібно припинити тиснути на нього і почати йому допомагати». Одна жінка сказала: «Якщо це правда і моя мати робить усе можливе, то я повинна померти від горя. Я волію гніватися, а не сумувати, тому мені легше повірити, що вона принижує мене з наміром, аніж уболівати з того, що моя мати ніколи не буде такою, якою я хочу її бачити».

Для керівників організацій відповідь на це питання може бути болісною. Як і в попередніх відповідях, вони часто усвідомлюють, що замість того, щоб тиснути на підлеглого чи підштовхувати його, мають взятися за складне завдання – допомогти їм, перевести на іншу посаду або дозволити піти.

Оскільки образа, розчарування і зневіра змушують нас почуватися жалюгідними, ми обдурюємо себе вірою у те, що ці емоції легші, ніж вразливість під час важкої розмови. Але правда полягає в тому, що осуд і гнів здіймають значно вищу емоційну хвилю. Окрім того, ці почуття часто пов’язані з осудом і неповагою до людини, яка бореться, і, зрештою, отруюють культуру спілкування.

Одну з найглибших відповідей на це запитання я отримала під час роботи з групою лідерів у Вест-Пойнті. Один офіцер висловив сумнів у «точності формулювання», перепитуючи мене:

– Ви на сто відсотків упевнені, що ця людина робить усе, що може?

Після того як я двічі або тричі відповіла «так», офіцер зробив глибокий вдих і сказав:

– Тоді доведеться пересунути камінь.

Я збентежилась:

– Що ви маєте на увазі?

Він похитав головою:

– Я повинен припинити штурхати камінь. Мені потрібно пересунути його на інше місце. Це боляче для нас обох. Та людина не підходить для тієї посади, і жодні стусани і спонукання не змінять цього. Її потрібно перевести на посаду, де вона зможе зробити свій внесок у справу.

Це не означає, що ми припинимо допомагати людям встановлювати цілі або припинимо очікувати, що вони зростатимуть і змінюватимуться. Це означає, що ми припинимо поважати й оцінювати людей за те, що, на нашу думку, вони повинні робити, а почнемо поважати за те, якими вони є, і покладемо на них відповідальність за те, що вони роблять. Це означає, що ми припинимо любити людей за те, якими вони могли б бути, і почнемо любити їх за те, якими вони є. Це означає, що іноді, коли ми починаємо картати себе, потрібно зупинитися і сказати тривожному внутрішньому голосу: «Хлопче, я роблю все, на що зараз здатен».

Життя за принципом МЦВ: межі – цілісність – великодушність

Професорка Джин Кантамбу Леттінґ, котра викладала під час мого навчання в магістратурі і докторантурі, була одним із моїх найважливіших наставників. Вона викладала лідерство і організаційний розвиток (ЛОР). Я проходила у неї інтернатуру, провадила під її керівництвом дослідження в області лідерства й організаційного розвитку і асистувала під час занять.

Щоразу, коли хтось розповідав про конфлікт із колегою, вона запитувала: «Що таке гіпотеза великодушності? Яке найвеликодушніше припущення ви можете зробити про наміри цієї людини або її слова?»

Зважаючи на моє виховання і мої стосунки з уразливістю у той час, я ніколи не надавала великого значення подібній думці. Я завжди думала щось штибу: «Як найкраще покарати негідника у цій ситуації?»

Але тепер, коли я почала працювати, припускаючи, що люди роблять усе, на що здатні, я згадала запитання Джин і почала застосовувати його у своєму житті. Якщо хтось надсилає мені дошкульного листа, я намагаюся великодушно припустити, що у цієї людини був жахливий день, або вона не вміє писати листи як належить, або просто електронна пошта не передає справжнього настрою. Що б там не було, наміру образити мене в цієї людини не було. Це припущення виявилося неймовірно ефективним і звільнило мене від негативних емоцій – до певної міри. Великодушність – це не безкоштовний проїзний квиток для того, щоб люди використовували нас, ставилися несправедливо або умисне поводилися нешанобливо й зарозуміло.

Я зрозуміла також, що великодушне припущення без встановлення меж – це ще один шлях до образ, непорозумінь і осуду. Усі ми можемо бути великодушними, але також ми повинні дотримуватися своїх принципів і особистих меж. Я називаю вирішення цієї проблеми «життям за принципом МЦВ: межі, цілісність і великодушність».

Які межі я маю встановити, щоб можна було працювати, дотримуючись власних принципів і розширюючи найвеликодушніші інтерпретації намірів, слів і дій інших людей?

Установлення меж означає з’ясовування того, яка поведінка є для нас припустимою, а яка – ні. Цілісне сприйняття особистості – ключ до розуміння цього, тому що саме завдяки йому ми встановлюємо власні межі і покладаємо на себе й інших відповідальність за їхнє дотримання. Я спробувала знайти наявне визначення цілісності, яке віддзеркалює те, що я побачила у своїх даних, але не змогла. Тому пропоную власне визначення.

Цілісність – це вибір сміливості, а не комфорту; вибір того, що правильно, а не того, що весело, швидко або легко; це рішення дотримуватися наших цінностей, радше ніж просто сповідувати їх.

Життя за принципом МЦВ означає: «Так, я збираюся бути великодушним у своїх припущеннях і намірах, водночас твердо дотримуючись власних принципів і чітко усвідомлюючи, що прийнятно, а що неприйнятно».

У історії на озері Тревіс я врешті припустила, що Стів кохає мене, що відбувається щось, чого я просто не здатна зрозуміти, і тому варто бути вразливою і викласти усі карти на стіл, коли йдеться про мої почуття і страхи. Чесно визнати історії, які ми вигадуємо, замість того щоб діяти під впливом страху або інстинкту самозахисту, – це відважний крок. Зважившись на чесність, я обрала те, що вважала сміливим і правильним, замість того, що здавалося зручним і легким, а також наважилась на те, що здавалося порушенням межі. Неправильно відштовхувати мене, коли я прагну душевної близькості. Стів відреагував так само. Він сказав мені правду, поклав на мене відповідальність за поведінку в минулому і залишився чесним із собою. Того ранку життя за принципом МЦВ нас врятувало. Якби хтось із нас припустив найгірше, обрав простіший шлях або увімкнув режим самозахисту чи нападу, це була би вже інша, хоча й знайома історія.

Один із найкращих прикладів життя за принципом МЦВ я отримала від своєї подруги Келлі Рей Робертс.[57] Келлі Рей – художниця, вчитель і підприємець. Протягом останніх п’яти-шести років її творчість стала дуже популярною. Якщо ви зазирнете на її сайт, то відразу зрозумієте, про кого я веду мову, і скажете: «О, мені подобаються її роботи».

Окрім занять творчістю, Келлі Рей провадить власний бізнес, пише книжки і викладає на мультимедійних курсах живопису. Цікаво, що вона навчилася малювати, коли працювала соціальним працівником в онкологічному відділенні лікарні. Пізніше вона реалізувала своє покликання – художник і підприємець – і нині великодушно допомагає іншим робити те саме.

Коли Келлі Рей стала популярною і впізнаваною у світі, в неї почалися проблеми – масштабні порушення авторських прав (вічна проблема для багатьох митців). Вона зауважила, що деякі читачі її блогу і учні курсів копіюють її твори і продають їх в Інтернеті. Келлі Рей відповіла на ці порушення авторських прав одним із найпотужніших прикладів життя за принципом МЦВ, який я будь-коли бачила.

Вона написала пост під назвою «Що нормально і що ненормально». Пост був добрим, чесним, щирим, зрозумілим і рішучим. Ось відредагована версія.

Ненормально

Використати одну з моїх фотографій у профілі Facebook або на будь-якому іншому сайті без дозволу художника. Це порушує закон про авторське право.

Копіювати покрокові інструкції з моїх книжок, статей або уроків і оприлюднювати їх у своїх блогах і на веб-сайтах. Також ненормально змінювати мої інструкції і послуговуватися ними під час занять, які ви провадите для отримання прибутку, або відправляти їх до журналів для публікації.

Розповсюджувати у своїх блогах і на веб-сторінках відео або фотографії моєї книжки, покрокові інструкції або процес малювання.

Нормально

Надихатися. Експериментувати. Вивчати мої техніки, а потім створювати свою власну. Техніки, описані в моїй книжці, статтях і уроках, призначені стати поштовхом, завдяки якому ви діятимете, розвиватиметеся і вдосконалюватимете свою майстерність – це нормально і вітається.

Надіслати мені листа і запитати, чи можна використати одну з моїх робіт.

Стягнути зображення з мого сайту або цитувати мій пост у блогу, але при цьому ви повинні вказати автора.

Цей пост, який значно довший, аніж я навела, і який навіть містить перелік розповсюджених питань, закінчувався ось таким повідомленням: «Я сподіваюся, це допоможе усе пояснити. Я знаю, що більшість осіб, які перетнули межу, зробили це не навмисне. І більшість із них не хотіли заподіяти мені будь-якої шкоди. Але я вважаю, що нам усім важливо залишатися хорошими провідниками в творче життя і продовжувати делікатно визначати, що прийнятно, а що ні, особливо тому, що порушення авторського права – це дуже серйозно».

Як чудово продемонструвала Келлі Рей, межі – це лише наші переліки того, що прийнятно, а що ні. Насправді це робоче визначення меж, яким я послуговуюся зараз. Це прямолінійне визначення, зрозуміле людям будь-якого віку і в будь-яких ситуаціях.

Коли ми поєднуємо сміливість пояснити, що для нас прийнятно, а що ні, із припущенням, що люди роблять усе можливе, наше життя змінюється. Так, будуть люди, які порушують наші особисті межі, і тому необхідно притягнути цих людей до відповідальності. Але коли ми живемо, дотримуючись власних принципів, то зміцнюємося в самоповазі, яка виникає радше завдяки повазі до наших меж, а не від розчарування і образи.

Один із найбільших дарів цієї роботи – зміна мого підходу до виховання дітей. Тепер, коли мої діти приходять зі школи додому і розповідають, як хтось вчинив несправедливо або як однокласник постійно погано до них ставиться, я чиню по-іншому. Я й надалі вислуховую зі співчуттям і запитую про їхні погляди на ситуацію, але тепер ми також шукаємо відповіді на запитання: «Які межі потрібно встановити, щоб не порушувати власних принципів, і які великодушні припущення можна зробити про мотиви, наміри або поведінку кривдника?»

Нещодавно ми з дочкою розмовляли про людей, які хизуються в соціальних мережах. Коли я запитала її, як ми можемо застосувати принцип МВЦ у цій ситуації, її обличчям промайнуло занепокоєння. Вона сказала: «Великодушно було б припустити, що насправді вони страждають, а не лише намагаються привернути увагу». Я погодилася. Ми поговорили про те, як Еллен хоче дотримуватися своїх принципів в Інтернеті, а потім склали непростий перелік того, що прийнятно, а що ні. Насамкінець ми обговорили, як вона встановлюватиме свої межі, висловлюватиме очікування і вимагатиме відповідально ставитися до них.

Еллен і Чарлі поставили чимало запитань про припустимість встановлення меж, коли комусь боляче. Мені досить важко урівноважити розум і серце, коли йдеться про співвідношення меж і співчуття, але лише уявіть, яким дивним це здається дітям, що їх виховували в культурі, котрій бракувало моделей співіснування особистих меж і доброти. Я вважаю, що все зводиться до простого питання: «Чи здатні ви великодушно і з повагою ставитися до свого друга, якщо він або вона заподіює вам біль?» Відповідь: «Ні», і тоді у нас є декілька варіантів вибору. Найпростіше рішення – припинити бути добрим, боляче вколоти або піти геть. Смілива відповідь – подивитися на друга і сказати: «Я турбуюся про тебе, і мені шкода, що ти переживаєш зараз важкі часи. Але мені потрібно поговорити з тобою про те, що прийнятно, а що ні».

Варіації цієї відповіді нескінченні і придатні для будь-якої частини нашого життя.

«Я знаю, що тобі важко на святах. Я хочу, щоб ти зустрів із нами Різдво, але для мене неприйнятно те, що ти п’єш так багато і напиваєшся».

«Я розумію, що є чимало конфліктів між тобою й іншими членами команди. Це непростий проект, і нам усім важко працювати в умовах повсякчасної напруженості. Це нестерпно. Я хочу, щоб ти все прояснив до наступного тижня, або я виключу тебе з команди. Якому варіанту ти надаєш перевагу і як я можу допомогти тобі?»

«Так, я люблю тебе. Так, я інколи робив неправильний вибір, коли був у твоєму віці. Так, ти все одно залишаєшся нашим сином».

Примітка стосовно серійних вбивць, терористів і злочинців

Я могла б отримати нагороду як людина, яку найчастіше розпитують про серійних вбивць, терористів і найманих вбивць. Упродовж останніх десяти років щоразу, коли я розповідаю про брак переконливих доказів того, що відчуття сорому – ефективний компас для моральної поведінки, усі, від студентів до журналістів, ставлять мені питання: «А як щодо вбивць?» На що я відповідаю: «Значно більша ймовірність того, що почуття сорому стане причиною деструктивної поведінки, аніж зціленням від неї. Провина і співпереживання – це емоції, які спонукають нас замислитися, як наші вчинки впливають на інших людей, і обидві ці емоції помітно притлумлює почуття сорому».

Чи вважаю я, що серійні вбивці і терористи роблять усе, що в їхніх силах? Так. І оце «в їхніх силах» – небезпечно, тому я вважаю, що ми повинні упіймати їх, ізолювати й оцінити, чи можна їм допомогти. Якщо не можна, тоді вони мають залишатися ізольованими. Так працюють співчуття і відповідальність. Люди мають відповідати за свої вчинки таким чином, який адекватний їхній людяності. Коли ми ставимося до людей як до тварин і очікуємо, що вони вийдуть оновленими – люблячими, чуйними і дружніми, – ми обдурюємо себе. Вимога відповідальності разом зі співчуттям – це не найпростіший шлях, але це найгуманніше і, насамкінець, найбезпечніше для суспільства рішення.

Переворот

Характер – готовність узяти на себе відповідальність за власне життя – це джерело, з якого народжується самоповага.[58]

Джоан Дідіон

Я перейшла від самовдоволення й образи в моїх БПЧ до нового способу подивитися на світ. Марія Попова, засновниця чудово організованого сайту BrainPickings.org,[59] нещодавно оприлюднила есе Джоан Дідіон про самоповагу, яке містить наведену вище цитату. Це есе змусило мене придивитися до багатьох почуттів. На новому етапі життя я чітко усвідомлюю, що самовдоволеність є величезною загрозою для самоповаги. Як зазначає Дідіон, я маю сама відповідати за своє життя і рішення. Коли я вишуковувала недоліки у всіх, хто того дня опинився в аеропорту, моя самоповага страждала. Ось чому в моїй душі панував такий морок.

Я погодилася зробити щось для когось з неправильних причин. Я не була великодушною або доброю. Я сказала «так», щоб мене вважали приємною особою, щоб не назвали «важкою». Згодом я навчилася дозволяти собі просити те, що мені потрібно, дбати про себе. Я не можу бути упевненою в намірах інших людей, але вважаю, що припущення найкращих намірів у людей може фундаментально змінити моє життя.

Тепер я розумію, що люди дізнаються, як ставитися до нас, спостерігаючи за тим, як ми самі ставимося до себе. Якщо я не надаю ваги своїй роботі або своєму часу, людина, якій я допомагаю, також цього не робитиме. Межі – це функція самоповаги і любові до себе. Навіть у тих рідкісних випадках, коли життя за принципом МВЦ змушує мене відчувати уразливість, я і далі чесно дотримуюся своїх принципів. І ця позиція робить можливим геть усе.

* * *

Ми не можемо стати сильнішими, якщо втікаємо

7. Сміливість і розбите серце

Осмислення очікувань, розчарування, образи, глибокого суму, зв’язку, горя, пробачення, співчуття і співпереживання

Клаудія підійшла після мого виступу, присвяченого процесу підйому після падіння. Жінка пояснила, що нещодавно пережила важку сімейну історію, від якої досі не отямилась, але, коли вона почула мій виступ, усе стало на свої місця. Вона великодушно погодилася дати інтерв’ю для книжки і дозволила мені поділитися її історією.

Клаудії трохи за тридцять, упродовж п’яти років вона робить цікаву і багатообіцяючу кар’єру в галузі дизайну, нещодавно вийшла заміж і зараз облаштовує новий будинок у заможному кварталі на півночі Чикаго. Вона розумна, добра, дотепна і приваблива. Клаудія пояснила, що вони з чоловіком вирішили провести свій перший День подяки окремо, щоб кожен із них міг побачитися зі своєю родиною. Обоє дуже багато працюють і давно не були вдома, отож Клаудія вирушила до Медісона, штат Вісконсин, а її чоловік – до міста Мілуокі.

Поїздка додому на свята для багатьох людей пов’язана з гнітючими емоціями, і для Клаудії це також непросте випробування. Її молодша сестра Емі потерпає від депресії й алкоголізму. Проблеми з алкоголем в Емі почалися ще в середній школі. Вона уперше кинула пити у вісімнадцять років, але наступних десять років минули в рецидивах і нових курсах лікування. Зараз Емі вже під тридцять, вона знову п’є і цього разу відмовляється від допомоги. Вона не може втриматися на постійній роботі і повсякчас свариться з батьками – єдиними людьми, які її підтримують. Хоча вони винайняли для Емі квартиру в Медісоні, вона відмовилася жити там, тому що це означало відповідати на питання про своє здоров’я і тверезість. «Свята і сімейні посиденьки завжди були важкими, – розповіла Клаудія. – Коли Емі приходить, ніколи не знаєш, що станеться. Якщо вона п’є, це завжди закінчується сваркою з батьками. Якщо вона не приходить, горе батьків заповнює будинок. У будь-якому разі ніхто про це не говорить. Це наче слон у кімнаті».

Одного разу Емі прийшла до батьків твереза і поводилася чудово. Тоді ще наречений Клаудії і його родина приєдналися до них за вечерею, і батько Клаудії виголосив захоплену промову про те, які вони втішені, що Емі проводить вихідні разом із ними. Під час тосту Клаудія та її друга сестра, Анна, обмінялися поглядами, які зраджували їхній біль і зневіру. Проблема Емі нищила їхню родину і стала у ній визначальною, часто змушуючи Клаудію і Анну відчувати, що батьки не мають сил і не здатні приділяти увагу комусь іншому, окрім Емі.

За кілька днів до приїзду Клаудії в Медісон Емі написала сестрі, що з нетерпінням чекає на зустріч і сподівається, що вони зможуть поспілкуватися без батьків. Вечеря без Емі в День подяки була важкою, і, як і передбачала Клаудія, батьки були сумними, але про відсутність Емі не говорили. Напередодні повернення до Чикаго Клаудія і Анна поїхали до Емі, щоб десь повечеряти разом. «Я думала, ми зможемо принаймні один раз посидіти десь разом, – розповідала мені Клаудія. – Три сестри їдять піцу і спілкуються. Як нормальна родина». Емі написала Клаудії свою адресу, але, наближаючись до зазначеного місця, сестри почали думати, що, мабуть, помилилися. За цією адресою була розташована покинута крамниця в кримінальному районі міста. Розбиті вікна були забиті фанерою, але прогнилі двері виявилися напіввідчиненими. Клаудія і Анна підійшли до дверей і зазирнули всередину. Коли вони побачили нечітку постать в глибині приміщення, то перезирнулися і вирішили повернутися до машини, але не встигли вони повернути, як їх покликала Емі: «Заходьте».

Клаудію огорнув страх, коли в тьмяному світлі маленької кімнатки на горішньому поверсі вона нарешті побачила Емі. Сестра мала вигляд гірший, ніж будь-коли. Вона була брудна, розпатлана і мала темні кола під очима. У кімнаті було повно сміття, і, поки вони стояли, вп’явшись поглядами в Емі, підлогою пробігла миша. Вигляд Емі та її страждань пронизував Клаудію болем. Вона пояснила мені: «П’ять років тому я б запитала себе, побачивши Емі: п’яна вона чи твереза?» Але, побачивши її стан, ми зрозуміли, що вона страждає; їй не потрібно було бути п’яною, щоб це було зрозуміло. Навіть коли Емі твереза, все одно видно, що вона хвора».

Анна також була приголомшена виглядом Емі, але, на відміну від Клаудії, не стала мовчати. Повторюючи слова, які вони не раз чули від батька, Анна закричала: «Що з тобою відбувається? Як ти можеш так жити? Боже! Отямся!» Сцена була дуже травматичною.

Емі розхвилювалася і наполягла, щоб Анна негайно пішла геть. Після декількох хвилин суперечки Анна упіймала таксі і поїхала додому. Клаудія залишилася з Емі, і протягом наступних двох годин Емі виливала душу Клаудії, яка зробила усе можливе, щоб вислухати сестру. Та розповідала, яка вона нещасна, і нарікала на несправедливе ставлення батьків і їхні зависокі очікування. Клаудію охопили смуток і відчуття провини – жаль до своєї сестри і відчуття провини за думки: «Як довго мені доведеться залишатися тут і це вислуховувати? Коли я зможу піти? Коли зможу повернутися до свого життя в Чикаго, задля якого я так важко працювала?» Клаудія розповіла мені: «Спочатку я подумала, що мій момент падіння – це перебування в цьому жахливому місці обличчям до моєї сестри, яка впала нижче, ніж будь-коли, але не це було найгіршим. Мене не цікавило, що саме я відчуваю, я просто хотіла припинити це відчувати. Я не бажала знати ще щось. Я хотіла забратися звідти і повернутися до Чикаго».

Раптом Емі промовила до Клаудії: «Ти єдина в родині, хто по-справжньому мене розуміє. Я знаю, що ти можеш мені допомогти. Ти можеш поліпшити ситуацію. Я приїду до тебе в Чикаго. Ти зможеш потурбуватися про мене». Клаудія миттєво відчула провину, але також запанікувала. Вона сказала Емі, що може і повинна залишатися ближчою до неї і допомагати, але переїзд не порятує. Проблеми Емі почалися, коли всі дівчата були підлітками. Життя родини перебувало під постійним тиском через алкогольну залежність Емі. Клаудія не хотіла ставити під загрозу свій шлюб і своє життя. Після ще однієї години розмови вона повернулася до будинку батьків.

Вона знала, що батьки чекатимуть її повернення, жадаючи звісток про Емі. Але Клаудія не могла примусити себе заговорити про це. Це було занадто важко, занадто жахливо. Вони запитували, але вона нічого не сказала. Утрьох вони мовчки сиділи і годину дивилися телевізор. Клаудія раділа, що наступного ранку повертається додому.

Під час нетривалого перельоту з Медісона до Чикаго Клаудія переконала себе, що найкращий вихід для неї – залишити цей болісний досвід позаду. Вона навіть не збиралася розповідати про те, що трапилося, своєму чоловікові. «Я так втомилася бути “тією” людиною, – зізналася вона мені. – “Тією” людиною з божевільною родиною, яка замість вечері на День подяки, яку можна побачити в кіно, відвідує сестру-алкоголічку в покинутій крамниці з гризунами».

Коли Клаудія їхала з аеропорту додому, у вагоні потягу розпочалася бійка в проході. Несподівано зчепилися двоє кремезних чоловіків: вони штовхали, хвицали і тягнули одне одного за волосся. У потягу було багато родин із пакетами подарунків після Дня подяки. Хтось кричав: «Припиніть! Тут діти! Припиніть битися!» Коли потяг нарешті прибув на станцію, чоловіки все ще билися.

Пасажири поквапилися на платформу, чимало з них телефонували в поліцію, прокладаючи собі шлях повз чоловіків, що чубилися.

Розпізнавання емоцій

Усе ще переживаючи події в своїй родині, Клаудія була приголомшена бійкою в потягу. «Це сильно вплинуло на мене, – розповіла вона. – Я знаю, це пролунає безглуздо, але в цій бійці було щось метафізичне. Неначе увесь Всесвіт промовляв мені, що я не можу втекти від конфлікту, тому що він переслідуватиме мене.

Це було моє розпізнавання емоцій. У тій запеклій бійці було щось таке… Я гадаю, це і був момент мого падіння. Я не знала, що відчуваю або чому, але знала, що відбувається щось таке, що потрібно краще зрозуміти».

Клаудія вирішила розповісти чоловікові про свою поїздку і ситуацію з Емі. Він був вдячний за те, що вона поділилася з ним, і вони домовилися не приховувати один від одного подібних труднощів. Клаудія розповіла мені, що її початкове бажання не розповідати нічого чоловікові було частиною її БПЧ.

«Вигадана мною історія розпочинається з питань, які я ставлю собі щороку напередодні свят: “Чому я не можу просто поїхати додому і нормально провести час? Невже я прошу неможливого – просто поїсти піци із сестрами на День подяки?” У найкращому випадку все завжди закінчується розчаруванням, у гіршому – жахливим болем. Мене обурює те, що це завжди так важко. Також я вигадала собі, що якщо проведу більше часу з Емі і спробую підтримати її і виявити любов, то застрягну і все закінчиться тим, що я дбатиму про неї до кінця нашого життя. І я знаю, як це буде. Їй майже тридцять років. Їй бракує рішучості, а що я вдію, якщо вона відмовляється від допомоги? Я знаю, що не можу потурбуватися про неї. З іншого боку, якщо я не піклуватимусь про неї і обмежу спілкування, то я погана сестра. Я також вигадала, що легше не говорити про те, що відбувається. І якщо я не розповідатиму про це чоловікові, то зможу захистити життя, яке ми з ним будуємо. Також я боюся, що, якщо говоритиму про це з чоловіком, він подумає, що зі мною і моєю родиною щось негаразд».

Осмислення

Коли я запитала Клаудію, на якій стадії процесу вона перебуває, жінка відповіла: «Я, безумовно, усе ще в другому акті. Знаю, що потрібно осмислити свої очікування щодо родини. Не знаю, чому досі сподіваюся, що, коли приїду до батьків наступного разу, усе якось зміниться. Це завжди важко, і я знову і знову відчуваю розчарування. Я навіть не розумію, звідки взялася думка про те, що «нормальні» свята існують для кожного. Але в той самий час мені важко відмовитися від мрій про «нормальну» родину і погодитися з тим, що зустрічі з сестрою завжди будуть складними. З’ясування того, як мені підготуватися до цих зустрічей, – це вже великий старт».

Клаудія пояснила: «Я також осмислюю родинні зв’язки. Мені було нелегко розмовляти з чоловіком про те, що трапилося. Коли я нарешті розповіла йому про повернення додому від сестри і про те, як ми з батьками мовчки дивилися телевізор замість того, щоб обговорити ситуацію з Емі, він зауважив, що ми з батьками були дуже роз’єднаними і від цього ставало лише гірше. Я знаю, що це правда. Ми не знаємо, як говорити про це. Гадаю, уся моя родина відчуває глибокий сум і ми боїмося, що початок обговорення проблеми означатиме поглиблення суму. Але замовчування проблеми також не допомагає».

Обміркувавши нову історію, яку вона хотіла б написати, Клаудія сказала: «Напевно я знаю тільки те, що люблю своїх сестер і батьків. Я не маю турбуватися про те, що я – «жінка з божевільною родиною». Знаю багатьох людей, у яких батьки, брати і сестри страждають від психічних захворювань, або наркотичної залежності, або від того й іншого. Я маю працювати над тим, щоб сприйняти цю історію. Уникнення поїздок і скорочення часу перебування вдома не змінить того факту, що це частина мого життя. Я також обмірковую межі. Якщо я пожертвую своїм життям, це не принесе користі Емі. Я можу бути хорошою сестрою і, однак, установити межі у своєму житті. Мені потрібно з’ясувати, як це зробити. Я все ще розмірковую над цим».

Потім Клаудія поділилася зі мною одним із найпотужніших прозрінь з тих, що я будь-коли чула про процес підйому після падіння: «Дуже важко лежати долілиць на арені, але, якщо розплющити очі, поки ви лежите, і роззирнутися навколо, ви зовсім по-новому поглянете на світ. Ви побачите те, чого не бачите стоячи. Ви побачите більше боротьби, більше конфліктів і страждань. Ви станете більш співчутливим, якщо розплющите очі і роззирнетеся довкола».

Я вдячна Клаудії за готовність поділитися цією історією з кількох причин. По-перше, щоб поділитися історією, яка ще триває, потрібна мужність сказати: «Я допіру розмірковую, все ще намагаюся з’ясувати, що правда, а що ні». Іноді БПЧ пишуть роками; може знадобитися багато часу, щоб позбутися сумнівів і упевнитися в реальності наших історій. По-друге, я ніколи не зустрічала людину, якій не доводилося б осмислювати очікування, розчарування й образи. Для більшості з нас цей процес триває повсякчас.

По-третє, упродовж життя ми всі зазнаємо розмаїтих печалей, але горе та пов’язані із алкогольною або наркотичною залежністю порушення здоров’я (психічні, поведінкові й фізичні) – це та тема, про яку ми говоримо недостатньо. Ми маємо більше розмовляти про тривалі переживання, які виникають через відчуття безпорадності від досвідчення страждань людини, котру ми любимо, навіть якщо ці страждання тягнуть нас на дно. І останнє: замовчування горя нікому не допомагає. Ми не можемо зцілитися, якщо не можемо побиватися; ми не можемо пробачити, якщо не можемо горювати. Ми тікаємо від горя, тому що втрата лякає нас, хоча наші розбиті серця тягнуться до переживань, прагнучи загоїтися. Клайв Стейплз Льюїс писав: «Ніхто ніколи не казав мені, що горе відчувається так подібно до страху».[60] Ми не можемо підвестися і стати сильнішими, якщо повсякчас втікаємо.

Осмислення розчарування, очікувань і образ

Часто історії падіння сповнені смутку, розчарування або гніву і описують те, що з якоїсь причини сталося не так, як ми сподівалися. Ми маємо перевірити, чи немає в нашій історії фраз штибу «Я усім серцем прагнув», або «Я розраховував, що станеться ось так», або «Я просто подумав…». Якщо подібні висловлювання є, це означає, що ми, ймовірно, боремося з розчаруванням. Ось що вам потрібно знати: розчарування – це несправджені очікування, і що більші були ці очікування, то сильнішим є розчарування.

Для того щоб розв’язати цю проблему, треба чесно визнати свої очікування, приділивши час роздумам про те, чого насправді ми очікуємо і чому. Очікування часто залишаються поза полем зору, виявляючи себе тільки тоді, коли наші сподівання розлітаються на друзки. Я називаю це таємними очікуваннями. Клаудія усвідомила свої таємні очікування, коли довелося поїхати на зустріч із родиною: наприклад, надію на «нормальний» вечір із сестрами за піцою. Якщо у вашій історії повно запитань (нашвидкуруч нашкрябаних «Що?», або «Що сталося?», або «Хіба я багато хочу?»), то, ймовірно, це історія потаємних очікувань і спричинених ними розчарувань.

Як сказала Енн Ламотт, «очікування – це образи, що чигають на нас».[61] Ми схильні візуалізувати сценарій подій, розмову або результат, а коли все йде не так, як ми уявляли, розчарування може перерости в образу. Це часто відбувається, коли наші очікування залежать від дій, які ми не можемо контролювати, наприклад від того, що подумають інші люди, що вони відчують або як відреагують.

«Це будуть чудові вихідні! Моїй невістці сподобається подарунок і вечеря».

«Не можу дочекатися, щоб завтра поділитися з колегами своїми думками стосовно проекту. Вони будуть у захваті!»

Для нас зі Стівом таємні очікування, розчарування й образа були джерелами кількох найзатятіших суперечок. Близько п’яти років тому ми зауважили, що один із нас зазвичай ображається після вихідних, під час яких ми намагаємося гарячково узгодити дитячі футбольно-вечірково-ночувально-шкільно-парафіяльні заходи зі своїми особистими планами. Усе набагато простіше, якщо ми робимо це поодинці. Але чому, заради усього святого, Стіву простіше зі всім розібратися, коли мене немає в місті? Чому мені простіше пережити насичені заходами вихідні, коли він на виклику або чергує в лікарні? Наші суперечки після спільно проведених вихідних завжди закінчувалися тим, що один із нас залишався ображеним і вдавався до звинувачень: «Ти зовсім не допомагаєш. З тобою не легше. З тобою лише важче». Так боляче…

Нарешті я сказала Стіву: «Я втомилася від суперечки про те, що поодинці нам легше. Це по-справжньому ранить мої почуття. Я відчуваю, наче я не потрібна. У історії, яку ми собі розповідаємо, щось не так. Я не вірю в неї». Отже, ми почали розмірковувати про те, що насправді призводить до сварок. Знадобилося чимало спроб і помилок, навіть декілька серйозних криз у стосунках, аж поки Стів нарешті сказав: «Коли я залишаюся з дітьми один, я не сподіваюся, що хтось зробить справи замість мене. Я просто виконую все по черзі». Усе виявилося так просто.

Наші суперечки виникали через несправджені таємні очікування. Коли я залишаюся на вихідні з дітьми сама, у мене немає очікувань. Коли ми зі Стівом разом вдома, ми маємо чудернацькі очікування щодо того, хто і що робитиме. Єдине, чого ми ніколи не робили, – ми не озвучували цих очікувань. Ми просто звинувачували один одного у своєму розчаруванні, коли ці очікування не справджувалися. Тепер, перед кожними вихідними, канікулами або навіть напруженими тижнями в школі або на роботі, ми кажемо про свої очікування.

Це не означає, що приховані очікування більше не перешкоджають нам порозумітися. У 2014 році ми пакували валізи, збираючись на весняних канікулах до Діснейленду, аж раптом Стів, зазираючи в мою сумку, сказав: «Можливо, нам потрібно з’ясувати наші взаємні сподівання на тиждень?»

Я посміхнулася йому, не розтискаючи уст, своєю «це так мило з твого боку, але такий вже в мене вишкір» посмішкою і відповіла: «Ні. Я думаю, усе гаразд, серденько».

Стів тицьнув у три романи, які я поклала до сумки, і сказав: «Тоді поясни мені ось це».

Коли я почала пояснювати, як хочу виспатися, розслабитися і прочитати три хороших детективи протягом цього тижня, я раптом усвідомила, що саме говорю. Кого я обдурювала? Ми збиралися провести сім днів у Діснейленді з п’ятьма дітлахами! Єдиним, що я читатиму, стануть таблички: «На атракціон впускають дітей не нижче такого й такого зросту». Звісно ж, ми щоранку виходили о восьмій і почитати мені не вдалося, але ми чудово провели час після того, як я зіставила свої очікування з реальністю.

Кажуть, що розчарування нагадує витинанку з паперу. Це складно, але довго не триває. Я вірю, ми можемо зцілитися від розчарування, але не варто недооцінювати пошкоджень, яких воно заподіює нашій душі. Нещодавно я подивилася неймовірний японський мультфільм «Сен та Чіхіро в полоні духів» Міядзакі Хаяо.[62] У одній сцені мультфільму маленького хлопчика на ім’я Хаку, який насправді є драконом у людській подобі, атакує пташина зграя. Насправді це оригамі-птахи, але папір порізав Хаку до крові. Розчарування схожі на порізи папером: якщо ці порізи доволі глибокі або якщо паперових птахів багато, болітиме сильно.

Осмислення причин розчарування, образи й очікувань – це необхідність. Ці переживання пронизують кожен аспект нашого особистого і професійного життя. Недосліджені розчарування наповнюють наше життя гіркотою, а накопичення образ отруює душу. Нельсон Мандела писав: «Образа – це наче отрута, випита з надією вбити ворогів».[63] Щирість вимагає усвідомлення нудного переліку очікувань, що тихенько дзижчать у голові, щоб співставити наші думки з реальністю. Цей процес може призвести до тісніших і глибших відносин і зв’язків з іншими людьми.

Осмислюємо кохання, прив’язаність і розбите серце

Розбите серце – це важче, ніж будь-який різновид розчарування або поразки. Це зовсім інший біль, тому що розбите серце завжди пов’язане з любов’ю і прив’язаністю. Що більше я думала про розбите серце і кохання, то ясніше усвідомлювала, які ми вразливі, коли когось любимо. Люди з розбитим серцем – найсміливіші серед нас, бо вони наважилися кохати.

Коли я поділилася цією думкою з моїм любим другом і наставником Джо Рейнольдсом – священиком і одним з наймудріших людей, яких я знаю, – він трохи помовчав, а потім сказав: «Так. Я думаю, розбите серце пов’язане з коханням. Але я хотів би подумати про це більше». За кілька днів він надіслав мені листа, у якому поділився своїми думками, а пізніше дозволив навести його в цій книжці.

«Розбите серце – це зовсім інше. Розчарування не призводить до розбитого серця, як і невдача. Серце розбивається від втрати любові або передбачуваної втрати любові. Моє серце може розбити тільки хтось (або щось, наприклад мій пес, бо частка мене по-справжньому вірить, що мій собака – це одухотворена істота), кому я віддав своє серце. У стосунках, які закінчилися розбитим серцем, можливі очікування, справджені й несправджені, але розчарування не призводить до розбитого серця. У стосунках можливі невдачі, і вони напевно траплятимуться, тому що ми недосконалі посудини для зберігання кохання іншої людини, але невдачі не є причиною розбитого серця. Розбите серце – це те, що відбувається, коли кохання втрачено.

Серце може розбитися, коли нас відкидає той, кого ми кохаємо. Біль виявляється сильнішим, якщо ми сподівалися, що інша людина теж нас кохає, але очікування взаємного кохання не завжди призводить до розбитого серця. Кохання без взаємності може завдавати болю.

Смерть коханої людини розбиває серце. Я не сподіваюся, що ця людина житиме вічно, і в смерті ніхто не винен, попри паління, погане харчування, відсутність фізичних вправ чи щось подібне. Але моє серце однаково розбивається. Подібним чином серце може розбитися через втрату чогось істотного (можливо, навіть життєво важливого) у людині, яку я кохаю. Я не хочу, щоб мої діти залишалися дітьми усе своє життя, але іноді втрата ними дитячої невинності розбиває серце.

Втрата кохання не має бути необоротною, аби розбити серце. Розлука з коханою людиною може розбити ваше серце. Зміни в людині, яку я кохаю, можуть бути позитивними. Можливо, це значний особистісний ріст, і я можу радіти й пишатися цим. Але це може змінити наші стосунки і розбити моє серце.

Цей перелік можна продовжувати. Сила-силенна подій здатні розбити наше серце… Спільним знаменником є втрата кохання або передбачена втрата кохання.

Кохати сильно і щиро означає стати вразливим. Я попереджав пари, які збираються одружитися, що можу сказати їм з упевненістю тільки одне: вони завдаватимуть болю один одному. Кохати означає зазнати втрату кохання. Розбитого серця не уникнути, хіба що ми взагалі відмовимося від кохання. Чимало людей чинять саме так».

Сенс прекрасного листа отця Джо – це те, що насамперед потрібно зрозуміти, якщо ви осмислюєте історію розбитого серця: «Розбите серце – це те, що відбувається, коли кохання втрачено». Як зазначає Джо і як показує історія Клаудії, втрата любові не повинна бути остаточною або навіть відчутною. Це може бути любов, втрачена через страждання, залежність або будь-яку проблему, яка позбавляє нас здатності дарувати любов і отримувати її.

Більшість із нас не квапляться визнавати, що наші серця розбиті, з двох причин. По-перше, розбите серце зазвичай асоціюють із романтичним коханням. Це обмежене уявлення утримує нас від повного визнання того, що відбувається. Найбільші страждання мого життя пов’язані з родинними втратами: розлученням батьків, болем мами після вбивства дядька, коханням до того, хто боровся з душевною травмою і наркотичною залежністю, втратою бабусі, яка потерпала від хвороби Альцгеймера і померла. Друга причина того, чому ми не визнаємо розбитого серця, пов’язана з однією з найскладніших емоцій у людському житті – горем. Якщо те, що я відчуваю, – це біль розбитого серця, то горе неминуче.

Осмислення горя

Як людина, яка упродовж майже п’ятнадцяти років вивчає емоційний бік людського існування, я можу стверджувати, що горе – це, можливо, найстрашніша для нас емоція. Ми, люди, боїмося мороку, який приносить із собою горе. Ми, як суспільство, патологізували горе і перетворили його на щось, від чого потрібно зцілитися або що слід пережити. Визнання своїх історій великого горя – це величезна проблема, позаяк ми живемо в культурі, яка радить нам горе заперечувати.

Існує багато корисних книжок про природу горя і процес скорботи. Чимало цих джерел спираються на наукові дослідження, але деякі з найглибших цілющих книжок – це мемуари осіб, які мужньо поділилися своїми власними історіями. Повний перелік цих творів я розмістила на моєму сайті (brenebrown.com). Тут я хочу поділитися тим, що дізналася про горе зі свого дослідження. Зокрема, інформацією про три фундаментальні елементи горя: втрату, тугу і почуття розгубленості.

Втрата. Смерть і розлука є вагомими втратами, пов’язаними з горем, але деякі учасники дослідження описували втрати, які важче визначити або описати. Серед них були втрата того, до чого ми звикли; втрата того, що могло б бути; втрата того, що, на нашу думку, ми знали або розуміли про щось чи про когось.

Здається, що горе спричинене втратою чогось поза межами нашого розуміння: ми відчуваємо, наче нам не вистачає того, чого ми не помічали або не усвідомлювали, поки воно в нас було, а втративши його, відчуваємо біль. У зворушливому романі «Провина зірок» («The Fault in Our Stars»[64] Джон Ґрін описує одну з тих таємних втрат, які супроводжують горе: «Я втратив задоволення від спогадів, тому що не залишилося більше нікого, з ким можна було згадувати. Коли втрачаєш людину, з якою тебе пов’язують спогади, ти наче втрачаєш сам спогад, неначе все, що ми робили, стало менш реальним і важливим, ніж кілька годин тому». Ця цитата зачепила мене тому, що поки я не прочитала її, то не могла сформулювати одну з втрат, яку я все ще відчуваю через розлучення моїх батьків: веселі спогади, пов’язані з ними обома. Я знаю, що такі події були, але мої батьки і я більше не пов’язані спогадами так, як раніше.

Коли йдеться про Клаудію, то той факт, що алкогольна залежність і депресія її сестри виснажили їхню родину, співвідноситься з горем від втрати батьків: вона відчуває, що її відносини з ними зіпсувала або затьмарила їхня стурбованість сестрою. Свята і сімейні зібрання минають добре, коли з Емі все гаразд, але вони захмарені сумом і злістю, якщо вона не приходить або з’являється п’яною. Легко зрозуміти, чому батьки зосереджуються на дитині, яка має проблеми, особливо коли у інших дітей, здається, все чудово, але я роками чую від багатьох учасників дослідження про відчуття втрати і горе в аналогічних ситуаціях.

Туга пов’язана із втратою. Туга – це неусвідомлене бажання; це мимовільне прагнення до цілісності, розуміння, сенсу, можливості повернути втрачене або навіть просто доторкнутися до нього. Туга – невід’ємна і важлива складова горя, однак багато хто з нас відчуває, що треба приховувати свою тугу через страх, що нас неправильно зрозуміють, або вирішать, що ми занурились у фантазії, або що нам бракує сили духу і стійкості.

Це розуміння допомогло мені усвідомити почуття, яке охоплювало мене безліч разів, але в якому я ніколи не зізнавалася навіть Стіву. Якщо їхати до Сан-Антоніо з Г’юстона автострадою I-10, минаєш з’їзд до будинку моєї бабусі. Іноді, коли я бачу цей поворот, відчуваю, як мене тягне звернути з автостради і заїхати до неї, щоб просто посидіти на подвір’ї і випити чаю з льодом. Я хочу доторкнутися її обличчя і відчути запах її будинку. Це бажання настільки сильне й фізичне, що я можу навіть відчути запах квітів у її дворі і смак чаю. Це нераціонально. Її там немає. Але мені все одно перехоплює дух.

Одного разу мій товариш сказав, що горе – це наче серфінг. Іноді ви досить стійкі і здатні упіймати хвилю, а іноді хвиля накриває з головою і вас затягає під воду так глибоко, що ви упевнені, що потонете. Ці моменти туги можуть справляти таке саме враження, що й горе, яке несподівано зринає на поверхню з глибин; вони приходять з нізвідки і викликані тим, чому ви ніколи не надавали значення.

Почуття розгубленості. Горе вимагає від нас цілковитої переорієнтації усіх складових нашого фізичного, емоційного і соціального світу. Коли ми думаємо про потребу зробити це, більшість із нас уявляють собі болісний процес адаптації до таких вагомих змін, як-от смерть або розлука. Але знову ж таки це дуже обмежений погляд на горе. Розповідаючи свою історію, Клаудія кілька разів згадувала почуття загальмованості: вона не знала, що робити, що сказати або як поводитися. Відчуваючи найсильніший біль, вона мовчки сиділа з батьками і дивилася телевізор. Ще один хороший приклад розповіла мені подружня пара, описуючи досвідчене ними горе, коли їхня старша дитина поїхала до коледжу. «Це був кінець, – сказав мені батько хлопця. – Нічого не здавалося нормальним. Я не знав, де припаркуватися біля будинку. Син забрав із собою свій автомобіль, але я не міг наважитися зайняти його місце. Дивним здавалося накривати стіл для вечері; боляче було пройти повз його кімнату – ми цілковито розгубилися і в той самий час раділи за нього і пишалися його досягненнями. Ми не знали, сміятися нам чи плакати. Ми робили і те, й інше».

Що важче нам описати досвід утрати, тугу і розгубленість людям навколо нас, то більше відірваними й самотніми себе почуваємо. Серед стратегій подолання горя, якими поділилися учасники мого дослідження, описи досвідченого суму й горя виявилися найкориснішими для пояснення почуттів самим собі, отож потім вони могли сформулювати їх іншим людям. Деякі учасники робили це з допомогою фахівців, інші – самостійно. У будь-якому разі учасники говорили про необхідність писати вільно, без тлумачення або виправдання своїх почуттів. Саме ці інтерв’ю спонукали мене пильніше поглянути на ідею написання БПЧ як частини процесу підйому після падіння.

Осмислення пробачення

Протягом десяти років я професійно осмислювала концепцію пробачення. Однак ця тема була абсолютно відсутня в моїх дослідженнях і книжках. Чому? Тому що я не мала змоги розкрити її уповні: не могла знайти сенсовну модель в усіх моїх даних.

Я дуже близько підійшла до цієї теми перед написанням «Дарів недосконалості», але, коли книжка була майже готова до друку, провела три інтерв’ю, і те, що я дізналася, не вкладалося в рамки моделі. Зазвичай це нормально: більшість наукових методологій припускають те, що ми називаємо винятками. Якщо є один або два невеличкі винятки в даних, це нормально, доки більша частина даних вкладається в модель. Однак в обґрунтованій теорії не може бути винятків. Кожна історія має значення, і, щоб ваша гіпотеза була вагомою, усі категорії і властивості повинні відповідати даним, бути доречними і підтверджуватися даними. Якщо щось не співпадає, ви ще не дісталися суті. Це неймовірно складно, але дотримання цього принципу жодного разу мене не зрадило.

А потім, декілька років тому, я почула в церкві проповідь Джо Рейнольдса про пробачення. Він ділився з парафіянами своїм досвідом консультування одного подружжя, яке опинилося на межі розлучення після того, як дружина дізналася, що чоловік їй зраджує. Обоє вони були спустошені вірогідним закінченням шлюбу, але вона не могла пробачити йому зраду, а він не міг пробачити собі. Джо звів погляд на людей і сказав: «Щоб настало пробачення, щось повинне померти. Якщо ви обираєте пробачення, вам доведеться зіткнутися з болем. Ви просто повинні перестраждати».

Я схопилася за голову. Неначе хтось нарешті поставив у правильній послідовності числа довжелезного коду, який я не могла розгадати впродовж років. Код співпав, і механізм почав обертатися. Замок клацнув і відчинився. Знайшлася частина, якої бракувало. Пробачення таке складне, тому що пов’язане зі смертю і горем. Я шукала моделі в поведінці людей, котрі випромінюють великодушність і любов, але не в поведінці тих, хто відчуває горе. Мене осяяло: зважаючи на темні страхи, коли ми страждаємо від втрати, великодушність і любов виявляють себе у готовності змиритися з горем задля пробачення. Отримати пробачення означає бути коханим.

Смерть або закінчення чогось, що вимагає пробачення, приходять у різноманітних формах. Нам, можливо, доведеться поховати свої очікування або мрії. Нам, можливо, доведеться відмовитися від влади, яка приходить з почуттям власної рації, або ж полишити думку про те, ніби ми можемо робити те, що в нас на серці, і водночас мати підтримку або схвалення інших. Джо пояснив: «Що б це не було, воно має піти. Недостатньо замкнути його в коробці і відкласти. Воно мусить померти. Його потрібно оплакати. Це насправді висока ціна. Іноді занадто висока».

Протягом кількох наступних років я розглядала зібрані дані через цю нову призму пробачення, цього разу приділяючи увагу кінцю чогось і горю, пов’язаному із цим кінцем. Я наново впорядкувала і переробила своє дослідження, провела додаткові опитування і перечитала наукові праці. Я цілком очікувано виявила більшу кількість емпіричних доказів того, що пробачення позитивно співвідноситься з емоційним, психічним і фізичним станом.[65] Почала вимальовуватися чітка і зрозуміла модель. Вона знайшла підтвердження в прочитаній мною книжці «Книга пробачення: чотиришаговий шлях до зцілення себе і нашого світу» («The Book of Forgiving: The Fourfold Path for Healing Ourselves and Our World») архієпископа Десмонда Туту і його доньки, преподобної Мпхо Туту.[66]

Архієпископ Туту був головою Комісії правди й примирення в Південній Африці, а преподобна Мпхо Туту – священослужителька Єпископальної церкви і виконавчий директор Фонду спадщини Десмонда і Лії Туту. «Книга пробачення» стала однією з найважливіших книжок, які я будь-коли читала. Я щиро зізнаюся, що мені бракує слів, щоб адекватно описати її іншим. Вона не лише підтвердила те, що я дізналася про пробачення від Джо, але також все те, що я довідалася про вразливість, сором, мужність і силу життєвих історій. Книжка пояснює практику пробачення, котра містить розповідь історії, визнання болю, дарування пробачення, оновлення або закінчення стосунків. Архієпископ Туту пише:

«Пробачити – це не просто виявити альтруїзм. Це найкраща форма отримання особистої вигоди. Це також процес, який не заперечує ненависті і гніву. Ці емоції є частиною буття людини. Ви ніколи не повинні ненавидіти себе за те, що ненавидите інших – тих, хто здійснює жахливі речі: про глибину вашої любові свідчить ступінь вашого гніву.

Однак коли я веду мову про пробачення, я маю на увазі віру в те, що в результаті ви можете стати кращою людиною. Кращою, ніж людина, охоплена гнівом і ненавистю. Перебування в цьому стані замикає вас у ролі жертви і робить залежним від переслідувача. Якщо ви знайдете в собі силу пробачити, ви звільнитеся від переслідувача. Ви зможете рухатись далі і навіть допомогти переслідувачу так само стати кращою людиною».

Отож пробачення не означає забуття, або зняття відповідальності, або поблажливості до болючих образ; це процес прийняття і зцілення, аби ми змогли жити по-справжньому. У своїй книжці про пробачення Туту з’ясували, що важливо не лише називати свій досвід і визнавати свою історію, а також розповіли про те, як розуміння процесу може призвести до ясності, мудрості і самоповаги. Ми надто часто шукаємо легких і швидких відповідей у складних ситуаціях. Ми сумніваємося у своїй власній хоробрості, а зіткнувшись зі страхом, занадто швидко здаємося.

Клаудії, котра переживає нелегкі часи у зв’язку із ситуацією в родині, ймовірно, доведеться осмислювати пробачення. Я ніколи не зустріла – ані приватно, ані під час роботи – нікого, хто б зміг уникнути думок про пробачення. Також і пробачення себе самого. У сімейних та інших близьких стосунках ми любимо один одного і заподіюємо одне одному біль. Відтак постає питання: «Що саме повинне закінчитися або померти, аби відродилися наші стосунки?»

У одному з найважчих випадків осмислення пробачення себе мені довелося вбити думку про те, що проведені мною дослідження сорому і розуміння заподіяного ним болю якимось чином звільнили мене від бажання присоромлювати інших людей. Здається, це суперечить здоровому глузду, але моя віра у те, що я нібито знаю достатньо, щоб не поводитися так, інколи робило мене сліпою до болю, який я заподіювала, і не свідомою того, коли потрібно виправитися. Цей міф мусив померти, а мені довелося пробачити себе за встановлення недосяжних і, зрештою, руйнівних очікувань.

Один із моїх найпотужніших досвідів пробачення я отримала, коли нарешті припинила втікати від горя, яке відчувала під час розлучення батьків, і почала робити кроки до пробачення. Цей процес спричинився до однієї з найважчих, але найважливіших «смертей» у моєму житті. Мені довелося поховати ідеалізований образ своїх батьків і подивитися на них як на людей з проблемами і непереборними труднощами, з їхніми власними важкими історіями і розбитими серцями. Як найстарша дитина в родині, я намагалася захистити брата і сестер, утримуючи їх якнайдалі від лінії фронту, а це означало, що сама я спостерігала проблеми зблизька. Тоді я побачила гнів і провину. Але зараз розумію, скільки болю, страждань, страху і сорому мали відчувати мої батьки під злістю і звинуваченнями.

У той час моїм батькам не було до кого звернутися, і вони не могли нічого вдіяти з негативними емоціями. Ніхто не говорив про подібні речі. Не було жодних фільмів, телевізійних програм або суспільних обговорень того, що насправді відбувається в родинах. Я не можу уявити їхній страх утратити все, спроби утримати родину з шести осіб на плаву без жодної підтримки або можливості боятися і бути вразливими. Мої батьки зростали в родинах, де розмова про почуття була останнім пунктом у переліку речей, необхідних для виживання. Там не було місця для розмов про емоції. Натомість потрібно було тримати все у собі… і знову тримати в собі… старатися наполегливіше… верещати голосніше…

Смерть ідеалізованого образу батьків, учителів, наставників – важливий етап в подорожі героя – це завжди страшно, тому що це означає, що ми стаємо відповідальними за свій власний досвід і духовний ріст. Але смерть також прекрасна, тому що звільняє простір для нових стосунків – чесніших зв’язків між справжніми людьми, які докладають до цього максимальних зусиль. Звісно, ці нові зв’язки вимагають емоційної й фізичної безпеки. Ми не можемо бути вразливими і відкритими з людьми, які роблять нам боляче.

Народження цих нових відносин із моїми батьками також змусило мене поховати думку про те, що якщо ви достатньо розумні або талановиті, то зможете захистити свою родину від болю. Якщо ви зазнаєте труднощів, ваш партнер і діти теж переживають важкі часи. І з цим все гаразд, якщо ми визнаємо біль, забезпечуємо кожному безпечний простір, у якому можна поговорити про власні занепокоєння, і не вдаємо, що можемо забути про біль. Труднощі трапляються. Ми робимо своїм дітям подарунок, коли навчаємо їх тому, що падіння неминучі, й дозволяємо їм брати участь в сповненому любові і підтримки процесі підйому.

Осмислення співчуття та співпереживання

Те, що Клаудія розповіла мені про важливість погляду на світ з підлоги арени, посідає чільне місце в концепції співчуття. Визначення співчуття, яке найточніше відбиває те, що я довідалася зі свого дослідження, походить із книжки «Місця, які вас лякають» («The Places That Scare You») американської буддійської черниці Пеми Чодрон.[67] У своїй книжці Чодрон пише:

«Практикуючи співчуття, ми можемо досвідчити страх перед болем. Практика співчуття вимагає сміливості. Вона спонукає нас навчитися розслаблятися і повільно наблизитися до того, що нас лякає… Для розвитку співчуття ми використовуємо увесь свій життєвий досвід: наші страждання, співпереживання, а також свою жорстокість і страхи. Так і має бути. Співчуття – це не взаємини між цілителем і пораненим. Це взаємини між рівними. Тільки в тому випадку, якщо ми добре пізнаємо власні темні сторони, ми зможемо сприйняти темну сторону інших людей. Співчуття стає справжнім, коли ми усвідомлюємо спорідненість людського роду».

Хоча Клаудія усе ще в процесі осмислення, вона сказала мені, що її досвід допомагає їй бути співчутливішою до себе самої і співпереживати іншим. Пізнаючи свою темну сторону, вона навчається співчувати темним сторонам інших людей. Найспівчутливіші люди, з якими я зустрічалася і спілкувалася, – це люди, які не тільки зазнавали падінь на арені, але й були достатньо хоробрими, щоб розплющити очі на страждання інших, що лежать долілиць поруч.

Навколо відмінностей між співчуттям, співпереживанням і симпатією багато дискусій. Спираючись на отримані мною дані, я зробила такі висновки.

Співчуття. Визнаючи темне і світле в нашій людській спільноті, ми зобов’язуємося, зіткнувшись зі стражданням, виявляти любов і доброту до себе та інших.

Співпереживання (емпатія) – це найпотужніший інструмент співчуття; це емоційна навичка, яка дозволяє нам реагувати на інших людей з увагою і турботою. Співпереживання – це вміння зрозуміти, що відчуває інша людина, і виявити це розуміння. Важливо зазначити, що співпереживати означає зрозуміти те, що відчуває інша людина, а не відчувати те саме, що й вона. Якщо хтось почуває себе самотнім, співпереживання вимагає від нас не почувати себе самотнім також, а лише згадати власний досвід самотності, щоб зрозуміти і підтримати іншого. Можна вдавати співпереживання, але, коли ми чинимо саме так, це не зцілює і не поєднує нас із тим, хто страждає. Умовою для справжнього співпереживання є співчуття. Ми можемо співпереживати, якщо готові розділити біль іншої людини. Співпереживання – це протиотрута від сорому і серце взаємовідносин.

Симпатія виникла в моїх дослідженнях як форма відокремленості, а не інструмент встановлення зв’язків. Симпатія віддаляє. Коли хтось каже: «Мені шкода тебе» або «Це, мабуть, було жахливо», він тримається на безпечній відстані. Замість того щоб використати потужне «я також» співпереживання, симпатія дає зрозуміти: «Не я», а потім додає: «Але мені тебе шкода». Симпатія – це радше причина сорому, аніж те, що зцілює від нього.

Переворот

Клаудія і далі осмислює свою історію та шукає дельту й ключові знання, а я сподіваюся, що вона пам’ятатиме: вибір допитливості і внутрішнього зв’язку замість уникання або замкненості у собі, коли відчуваєш біль, – це вибір мужності. Також це шлях до народження співчуття, духовного зв’язку і пробачення. Люди з розбитим серцем насправді найхоробріші серед нас, тому що вони наважилися любити і наважилися пробачити.

Клайв Льюїс так чудово сказав про це в одній із моїх найулюбленіших цитат:

«Любити означає бути вразливим. Будь-що ви полюбите – і ваше серце напевно буде вичавлене та, ймовірно, розіб’ється. Якщо ви хочете зберегти його недоторканим, нікому його не віддавайте, навіть тварині. Ретельно обгорніть його захопленнями і маленькими приємностями, уникаючи будь-яких прив’язаностей. Надійно замкніть його в скриньці або в труні власного егоїзму. Але в цій скриньці – надійній, темній, нерухомій і позбавленій повітря – серце зміниться. Ні, воно не розіб’ється; воно стане небитким, непроникним і незмінним. Любити означає бути вразливим».[68]

* * *

Зв’язок не існує без віддачі й отримання.

Нам потрібно віддавати і нам потрібно потребувати

8. Довірливий простак

Осмислення потреби, зв’язку, суджень, власної цінності, привілеїв і прохання про допомогу

Квітень

Я зателефонувала до Аманди, щойно прочитала в газеті про лекцію: «Енн Ламотт приїжджає до міста! Мабуть, це знак!»

Моя подруга і колишня аспірантка Аманда поділяє мій ентузіазм щодо праці Ламотт, і ми запланували відвідати її лекцію разом. Аманда – одна з найрозумніших осіб, яких я знаю, і ніколи не ухиляється від гарненької теологічної суперечки. Ми й досі ведемо постійні, іноді затяті, але завжди цікаві дискусії про природу віри. Аманда, яка походить з родини євангелістів, у той час почала досліджувати інші вияви віри. Ми зі Стівом розмірковували про повернення до лона церкви з тієї ж причини, що й більшість людей: у нас були маленькі діти, і ми хотіли, щоб вони пізнали принаймні ази віри, які допоможуть їм зробити свій власний вибір.

Ми зі Стівом вдячні долі, що обоє виросли в родинах із сильною духовною основою, але якоїсь миті відчули себе обдуреними релігією і пішли з церкви. Жоден із нас не міг чітко сформулювати, що ми відчували, поки я не почула, як Ламотт процитувала аудиторії слова Пауля Тілліха: «Протилежність віри – не сумнів, а визначеність».[69] Ми зі Стівом залишили лоно церкви не тому, що втратили віру в Бога. Релігія пішла з нашого життя, коли церква почала ставити політику і визначеність попереду любові і таємниці.

Щойно ми сіли на наші місця в залі середньої школи, почав виступати джазовий квартет, а на великому екрані з’явилися фотографії бездомних чоловіків та жінок. Цей захід був добродійною акцією зі збору коштів для «Володаря вулиць», єпископальної церкви в Г’юстоні, яка допомагає безхатченкам. За кілька хвилин на сцену вийшов отець Мюррей Пауелл: він розповів про роботу церкви, а потім представив Ламотт. Одна фраза з його виступу особливо мене вразила. Він сказав: «Коли ви відвертаєтеся від бездомної людини, ви зменшуєте її і свою власну людяність».

Коли ви чуєте щось подібне, не треба навіть глибоко замислюватися, аби знати, що це правда. Я досить добре знайома з отцем Мюрреєм, аби знати, що він не мав такого наміру, але, коли він сказав ці слова, я спаленіла від сорому. Я зненацька подумала: «Він каже про мене. Я відвертаюся».

Як дослідниця, яка роками вивчала сили зв’язків, я маю краще, ніж будь-хто, розуміти, що людині необхідно бути побаченою. Однак я дивлюся убік, навіть коли опускаю шибку автомобіля і простягаю жебракові пляшку води і батончик Powerbar або ж доларову купюру. Я можу всміхнутися, але уникаю зорового контакту. І найгірше те, що я й гадки не маю чому. Річ не в тім, що я боюся побачити біль або страждання: я працювала в службах захисту дітей та з жертвами домашнього насильства і ніколи не відверталася. Я сиділа напроти кривдників та скорботних батьків і не відводила погляду. Тоді чому мені так важко дивитися на людей, які живуть на вулиці?

Коли того вечора я лежала в ліжку, моя допитливість прокинулась, як це часто буває, у вигляді молитви. Я молилася про допомогу, щоб зрозуміти, чому, попри усі свої знання про важливість встановлення зв’язків, я так передбачувано відвертаюся. Наступного ранку я прокинулася, очікуючи на відповідь. Я навіть полежала із заплющеними очима, сподіваючись на прозріння, яке могло прийти вночі. Але нічого не відбулося.

Отець Мюррей зворушив мене до сліз, і я завзято молилася про розуміння, але цього разу для розуміння мені знадобилося дев’ять місяців допитливості, молитов і осмислення. Замість миттєвого прозріння я пережила низку святих і нечестивих миттєвостей, які зрештою поставили мене віч-на-віч з одним із моїх найбільших страхів і в процесі навчили мене саме тому, що мала на увазі свята Тереза Авільська, коли казала: «Над молитвами, що отримали відповідь, пролито більше сліз, ніж над тими, що залишилися без відповіді».

Червень

Немає нічого кращого за тепле відчуття причетності – відчуття, яке приходить, коли ви є частиною чогось, що ви любите або в що вірите. І немає жодної відчутнішої ознаки причетності, ніж побачити своє ім’я і фотографію в переліку офіційних членів якоїсь спільноти. Після двадцятирічної перерви у відвідинах церкви і року пошуків потрібної нам парафії ми зі Стівом нарешті знайшли чудову церкву для нашої родини. Суботнього ранку ми ухвалили важливе рішення приєднатися до спільноти, зробивши родинний знімок для переліку парафіян. Я рано прокинулася, дала собі лад, приготувала сніданок і причепурила дітей. У автомобілі я відчула всеохопну радість. Ми були разом. Ми сміялися. Якоїсь миті всі четверо, навіть Чарлі, якому тоді було лише два роки, почали підспівувати пісні Елісон Краусс «Вниз по річці помолитися» («Down to the River to Pray»).

Коли ми під’їхали до величного собору, сонячні промені падали крізь шпилі й осявали церковне подвір’я. Я відчула величезну гордість завдяки нашій причетності до церкви в центрі Г’юстона, стоп’ятдесятирічна історія якої просто вражала. Це священне місце було глибоко духовним, неприступно-загадковим і пристрасно відданим служінню бездомним. Мені подобалося, що найпершими членами нашої нової церкви були духовні люди, які з’їхалися з різних куточків Сполучених Штатів, аби створити нову спільноту – республіку Техас. Поки Стів паркувався, я визирала з вікна автомобіля, думаючи: «Це моя церква. Я стала частиною її історії і спільноти, так само як чоловіки і жінки, які відвідували цю церкву у ті часи, коли вулицями міста ходила рогата худоба».

Я також раділа, що відтепер у нас було місце, до якого ми можемо повертатися, – місце, де можна зробити внесок у допомогу спільноті і навчити дітей чинити так само.

Щойно ми припаркувалися, діти вискочили з машини і помчали до фонтану на внутрішньому подвір’ї. Я гукнула: «Не намокніть! Не пхайте руки у фонтан! Не забрудніться! Ми сьогодні фотографуємося!» Стів похитав головою, неначе кажучи: «Щасти тобі».

Минаючи головний вхід і прямуючи до бічних дверей, я зауважила під навісом стосик газет і трохи сміття. «Це моя церква. Цього сміття не має тут бути». Я підійшла, згребла однією рукою розкидане сміття, а іншою взяла газети і пішла до сміттєвого контейнера.

З кожним кроком я відчувала посилення жахливого смороду. Інстинктивно я понюхала сміття в лівій руці. Нічого. Можливо, затхла картопля фрі. Потім я піднесла до обличчя газети в правій руці. Нюхаючи папір, я подумки оцінила вагу, щільність і вигляд газет, дивно складених трикутником, що утворював майже ідеальну кишеню.

– О боже! Це лайно! Стів, допоможи! Це лайно! О боже! От срань господня! Тут хтось напаскудив!

Я з криком помчала до смітника. Я викинула все до контейнера і трусила над ним порожніми руками, наче намагалася скинути мікроби. Стів буквально зігнувся навпіл, істерично регочучи.

– Це не смішно. Чому ти смієшся? О боже! От срань господня, я така бруднюща!

Стів насилу витиснув із себе:

– Припини це казати! О, я не можу. Це дуже смішно!

Обурена, я відгавкнулася:

– Що тут смішного? Нічого смішного тут немає.

Стів на мить припинив реготати і мовив:

– Срань господня. Розумієш? Срань господня!

І він знову розреготався.

Я закотила очі і попрямувала до туалету. Після четвертого, ретельного, наче перед операцією, миття руки з милом, я зрозуміла, що це і справді було смішно. Коли я вийшла, Стів чекав на мене з покаянним виразом обличчя, яке швидко змінилося ще одним вибухом неконтрольованого сміху.

Протягом декількох наступних місяців я щоразу згадувала той стос газет, коли бачила безхатченків, яких, на жаль, майже щодня зустрічаєш в урбаністичному Г’юстоні. Я думала про те, як принизливо не мати місця, щоб сходити в туалет, ніде, окрім як на газету біля входу до церкви. Я думала про безхатченків, з якими працювала, коли була соціальним працівником, і про те, скільки серед них було військових ветеранів, і як більшість із них боролася з душевними травмами, залежностями й психічними захворюваннями. Я також думала про страх, який усе ще огортав мене, коли я зупинялася на світлофорі поруч із жебраком.

Я досі відводила погляд, але не зарозуміло, а інцидент з газетою спонукав мене запитати себе, чи не пов’язано це з усвідомленням, що я недостатньо допомагаю іншим людям. Моя реакція на дискомфорт часто така: «Роби більше! Допомагай більше! Давай більше!» Можливо, я могла б дивитися людям в очі, якби не відчувала пекучого сорому за те, що не допомагаю. Отож я збільшила свої пожертви і напакувала в машину побільше напоїв і цільнозернових батончиків.

Але це не допомагало. Щось надалі заважало мені дивитися на людство по той бік автомобільної шибки.

Вересень

Через три місяці після фотографування в церкві я зайшла до супермаркету зі здоровою їжею за готовим обідом для себе і товаришки, яка відновлювалася після операції. Схилившись над вітриною із салатами та гарячими стравами, я зауважила чоловіка, що спостерігав за мною. Це був білий чоловік середнього віку у фланелевій сорочці, брудних джинсах і черевиках, обліплених грязюкою. Він так низько насунув картуза на обличчя, що його очей майже не було видно. У нього був такий вигляд, ніби він працював на будівництві. Можливо, я б не звернула уваги на нього, якби він не стояв на одному місці, переступаючи з ноги на ногу і вивчаючи гарячі страви.

Ми поглянули один одному в очі, і я збентежено всміхнулася і відвела погляд. Зненацька він витягнув із кишені телефон і почав говорити. Як людина, яка теж застосовує трюк із телефоном у незручних ситуаціях, я зрозуміла, що саме він робить – на іншому кінці дроту нікого не було. Мої підозри підтвердилися, коли він сунув телефон в кишеню на півслові, щойно я підійшла до іншої вітрини з гарячими стравами.

Я наповнила ємність супом із сочевиці. Підійшовши до вітрини з салатами, я поглянула на будівельника. Щось було не так. Щоразу, коли я опускала голову і потайки зиркала на нього, він відвертався. Коли я помічала, що він дивиться на мене, сама відводила погляд.

Я наливала салатну заправку в маленьку паперову чашку, коли краєчком ока зауважила якийсь гармидер. Чоловік підбіг до вітрини з гарячими стравами, обома долонями зачерпнув печеню, соус і смажені овочі і побіг до виходу. Поруч стояла лише якась жінка, однією рукою тримаючи кошик для продуктів і притуливши іншу руку до роззявленого рота.

Підбіг працівник крамниці і запитав, що сталося. Я пояснила, він похитав головою, квапливо схопив великий металевий контейнер із залишками печені і побіг назад на кухню. Я стояла, не в силах зрушити з місця.

Що, в біса, сталося? Чи знайшов той чоловік безпечне місце, щоб сісти і поїсти, або з’їв усе біжучи? Я мала всміхнутися йому. Чому я відверталася, коли він дивився на мене? Можливо, він намагався щось мені сказати. Я могла б купити йому справжній обід. У контейнері. З виделкою. Чи не попік він їжею рук? Ніхто не повинен так поводитися з їжею.

Тоді я почала запитувати себе, чи мій дискомфорт не був меншою мірою викликаний тим, що я недостатньо допомагаю, а більшою – моїми можливостями? Ймовірно, я не дивлюся в очі жебракам, тому що мені незручно за мій добробут? Зараз я заробляю більше. Щодня їжджу автомобілем. Ми більше не пильнуємо за тим, щоб постійно вимикати світло. Я не беру додаткові зміни у барі, аби заплатити за помешкання. Ніхто не витріщається на мене в супермаркеті здорової їжі і не дивується, що я тут роблю.

Мені випала велика честь викладати курс із питань раси, класу і статі в Університеті Г’юстона – одному з найбільш расово й етнічно строкатих науково-дослідних інститутів в США. Я досить багато довідалася про те, як небезпечно для нас гадати, ніби ми знаємо все, що потрібно знати на цю тему. Саме тієї миті ми припиняємо звертати увагу на несправедливість. І помилково вважаємо, що можна не звертати на це уваги, тому що нас самих не переслідували, не звільняли, не принижували або не занижували нам зарплату. Можливо, відведення погляду якось пов’язане із привілеями. Мені потрібно більше і довше поміркувати про свою поведінку і визнати, що вибір, на кого дивитися, а на кого ні, – це одна з найзгубніших функцій привілеїв.

Усвідомлення привілеїв і реагування на несправедливість вимагає постійної пильності. Але якою б пильною я не намагалася бути, наявність привілеїв була не єдиною перешкодою на моєму шляху. Осмислення тривало.

Січень

За кілька місяців, холодного січневого дня, в моєму будинку пролунав один із тих дзвінків, які зупиняють час і зненацька все змінюють. Це була моя сестра Ешлі: «Щось не так із мамою! Вона знепритомніла на доріжці перед моїм будинком. Їй погано!»

Я належу до тих, хто хронічно і нав’язливо подумки репетирує трагедію, вважаючи, що, коли щось станеться, буде підготованим. Або що трагедія ніколи не станеться, тому що я готова до неї. Урешті ось що я зробила: пожертвувала радістю у момент її переживання, щоб запобігти болю в майбутньому. Тепер я хочу отримати те, що мені належить: менше болю, менше страху, менше паніки. Але торгівля радістю заради зменшення вразливості – це угода з дияволом. А диявол ніколи не платить по рахунках. Отже, усе, що я відчувала, слухаючи сестру, було суцільним жахом. Нічого не може статися з моєю мамою. Я не переживу цього.

За півгодини після дзвінка ми зі Стівом і Ешлі вже були у відділенні невідкладної допомоги. Ми тулилися одне до одного, очікуючи когось, хто скаже нам, що відбувається з мамою за важкими автоматичними дверима. Я не сумнівалася, що відбувається щось дуже серйозне. За дверима тієї кімнати чулося надто багато метушні, плюс усе було написано на обличчі Стіва. Хороша новина в таких випадках полягає в тому, що Стів – лікар, тож може пояснити, що відбувається. А погана новина в тому, що я дивлюся в його очі вже двадцять п’ять років і знаю, коли він наляканий або стурбований.

Ніхто не має вийти з тих дверей з «отим» виразом обличчя. Я не дозволю нікому вийти з цих дверей з «отим» виразом обличчя. Я відмовляюся це чути. Я не зможу цього пережити.

Нарешті вийшла медсестра і на ходу щось сказала Стіву про встановлення кардіостимулятора. Стів пояснював нам, як працює кардіостимулятор, коли вийшов лікар. Серце моєї мами зупинилося. Електронна система, яка контролює її серцебиття, вимкнулася, і наразі частота серцевих скорочень була ще дуже низькою. Маму переводили в реанімацію кардіологічного відділення.

Я взагалі нічого не зрозуміла. Моя мама була здорова. Вона була молода і активна, працювала повний робочий день і харчувалася чорними бобами і шпинатом.

Лікар пояснив, що маму оперуватимуть наступного ранку і за декілька годин ми зможемо її побачити. Ми залишилися в лікарні і чекали. Моя інша сестра, Барретт (близнючка Ешлі), приїхала з Амарілло, а мій брат у Сан-Франциско був на постійному телефонному зв’язку.

Повільно й непомітно мій фізичний стан ставав стабільнішим. Я не знаю, чи була це реакція на мій власний біль, чи на вираз невимовного страху на обличчях моїх молодших сестер, але я зціпила зуби і упевнено подивилася навколо. Я припинила плакати, випростала спину і озброїлася рішучістю. Я пригадую хореографію ледь помітних рухів, коли я обіймала сестер і ніби вивищувалася над ними. Я стала захисницею – як тоді, коли збирала всіх у своїй кімнаті під час сварок батьків. Такою ж захисницею, яка зверталася по допомогу до батьків, коли вважала, що в однієї з моїх сестер чи брата проблеми. Це моя роль. Опікунка. Поки я граю цю роль, я рішуча. Я – захисниця. І на жаль, я беру на себе до біса більше, ніж будь-хто інший.

У книжці «Танець зв’язку» («The Dance of Connection»)[70] Гаррієт Лернер пояснює, що усі ми моделюємо власні способи подолання тривожності: дехто з нас бере на себе надто багато, а інші опускають руки. Надактивні зазвичай негайно починають радити, рятувати, контролювати, керувати і фактично занурюються в чужі справи, не дбаючи про себе. Пасивні в умовах стресу зазвичай розгублюються: вони просять інших перебрати на себе відповідальність і часто самі опиняються в центрі уваги чи занепокоєння. Їхня протилежність, надактивні люди, здаються жорсткими і владними, натомість пасивні можуть справляти враження безвідповідальних або надмірно вразливих. Чимало цих поведінкових моделей засвоєні і визначені ролями, які ми граємо в родинах. Зазвичай первістки схильні перебирати на себе відповідальність, і це саме мій випадок.

Коли нам нарешті дозволили побачити маму, мої сестри мужньо намагалися тримати себе в руках, але їм це погано вдавалося. Я ж натомість була безстрашною. «Що тобі потрібно привезти з дому? – запитала я. – Що мені зробити? Кому зателефонувати? Що потрібно зробити вдома?» Як двоє надактивних діячів, ми з мамою склали довгий перелік справ. Лікар, який прийшов, простягнув руку вітчимові, але я перервала потискання рук, назвалася і почала вивуджувати з нього інформацію. Вітчим відступив і дозволив мені грати мою роль.

Пізніше ми перебралися на перший поверх лікарні. Просторий вестибюль х’юстонської лікарні прегарний: тут є величезні композиції з квітів на досконало розташованих столах, скульптури і навіть рояль. Це чудово, але дивно. Щоразу, коли я проходжу тут, намагаюся подумки примирити вигляд фойє модного готелю, інвалідні візки і людей у білих халатах.

Стоячи біля роялю, я витягнула перелік справ, складений мною і матір’ю, і почала делегувати завдання.

– Ешлі, ти можеш з’їздити до маминого будинку і привезти всі її ліки? Поклади їх в сумку разом з вітамінами. Барретт, зателефонуй Джейсону і розкажи, як справи. Також нам потрібно купити мамі легку бавовняну піжаму.

Записуючи ініціали сестер поруч із кожним пунктом, я почала нервувати щодо того, що справ залишилося дуже мало. Мама хотіла, аби я привезла їй дещо з крамниці, але цього було недостатньо, щоб зайняти мене.

– Знаєте що? Я сама з’їжджу за маминими ліками. Я знаю, де вона все це тримає. І, Барретт, я сама зателефоную Джейсону. Він наляканий, і розмова буде важкою. Важко бути далеко. А також я знаю, де купити піжаму, яка застібається спереду.

Я вивчала список і кивала головою, пишаючись своїм рішенням узяти на себе весь клопіт. Так. Так набагато краще. Буде краще, якщо я сама все це зроблю. Я швиденько змінила ініціали навпроти перелічених справ і зробила кілька нотаток. Мої сестри відступили і перешіптувалися. Коли я нарешті підвела погляд, вони трималися за руки і дивилися на мене.

– Що? Що не так? У чому справа? – запитала я нетерпляче.

Ешлі сказала:

– Ти занадто багато на себе береш.

Барретт підхопила:

– Ми можемо допомогти. Ми знаємо, що робити.

Я раптом обм’якла, впустила аркуш на підлогу, впала в крісло і почала схлипувати. Я поводилася нерозважливо. Люди зазвичай плачуть в залах очікування нагорі, але не в модних вестибюлях. Я розуміла, що влаштовую істерику, але не могла зупинитися. Сестри пробили мою броню. Я почувалася так, наче сорок років дій замість почуттів наздогнали мене. Ешлі і Барретт розплакалися також, але вони підтримали мене і сказали, що все буде добре і що ми подбаємо одна про одну і про маму. Мій вітчим Девід, який спостерігав усе це протягом години (і протягом останніх двадцяти років), поцілував кожну з нас в чоло, вибачив мене за те, що я так грубо повелася в палаті, і пішов виконувати завдання зі списку.

І знову відіграла свою роль особиста історія підйому після падіння моєї мами. Її вибір і робота, яку вона виконала з власним життям, не лише розпалили мою цікавість, вони також змінили моїх сестер і брата. Мама купує стоси важливих книжок на зразок «Танцю зв’язку» Гаррієт Лернер і усім нам дає по примірнику. Це не надто делікатно, але ефективно. Ми із сестрами виявилися здатними на осмислення істини, тому що мама познайомила нас з ідеями й інформацією, яка була недоступна їй самій в молодості.

Дивлячись на ці реакції крізь призму вразливості, легко зрозуміти, що обидва способи поведінки в кризових ситуаціях – це набута поведінка захисту від страху і невпевненості.

Брати на себе забагато: я не відчуватиму, я робитиму. Мені не потрібна допомога, я сама допомагатиму.

Опускати руки: я нічого не робитиму, я не можу тримати себе в руках. Я не допомагатиму, це мені потрібна допомога.

Наступного ранку маму успішно прооперували, і по обіді ми вже сиділи з нею в лікарняній палаті. Хтось приніс брошуру з поясненнями про її новий кардіостимулятор. На обкладинці брошури була фотографія сивої пари на велосипедах, в допасованих за кольором світлих светрах. Ми із сестрами жартували щодо маминого нового життя на велосипеді і в светрі. Ми всі сміялися аж до сліз. Потім нам наказали вийти. Нам дозволили повернутися за годину, отож ми вирішили пообідати в мексиканському ресторанчику швидкого харчування.

На вулиці вже стемніло, і хоча Техаський медичний центр у Г’юстоні, де розташована лікарня, – це найбільший медичний заклад подібного типу у світі, увечері тут мало перехожих. Отож, переходячи вулицю, ми трохи непокоїлися. У ресторані, коли ми з Ешлі замовляли страви, почули, що Барретт говорить підвищеним тоном. Я обернулася і побачила людину, загорнуту в ковдру, яку грубо виштовхував на вулицю працівник ресторану. Він ненавмисне зачепив ліктем Барретт, і вона закричала: «Що ви робите?» Усе це тривало менше хвилини і засмутило нас всіх, особливо Барретт. Ми намагалися їсти, але пережиті вдень емоції і те, що щойно трапилося, позбавило нас апетиту. Ми вийшли з ресторану і пішли до лікарні.

Коли ми перейшли вулицю і підійшли до лікарні, то знову побачили цього чоловіка в ковдрі. Це був афроамериканець віком близько тридцяти років. Його обличчя і волосся були вкриті порохом, і здавалося, що його самого оточує хмарка куряви. У нього було обличчя людини, яку часто били. Пропрацювавши декілька років у сфері подолання домашнього насильства, я впізнала цей вид. Удари в обличчя впродовж тривалого періоду часу змінюють структуру кісток.

Я спробувала підійти до нього, аби запитати, чи можемо ми купити йому вечерю або якось допомогти. На мить наші очі зустрілися, і він поквапився геть. Я побачила в його очах такий біль, що мені стало нестерпно. Його очі, здавалося, промовляли: «Цього не мало статися. Це не мало стати моїм життям». Я знову почала плакати, запитуючи сестер: «Як таке може статися з людиною? Як ми дозволили цьому статися?»

Ми фізично і психічно виснажилися. Ми повернулися до лікарні і провели ще півгодини з мамою, поки нас не попросили піти на ніч.

Наступного дня я приїхала в лікарню рано. Я посміхнулася, коли автоматичні скляні двері відчинилися навстіж, тому що величний вестибюль заповнювала музика. І не просто якась музика – хтось грав на роялі впізнаваний уривок з мюзиклу «Кішки» Ендрю Ллойда Веббера. Повертаючи за ріг біля реєстратури, я зиркнула на піаніста. Я не могла повірити очам. Це був той самий бездомний чоловік, якого ми зустріли напередодні. Його ковдра лежала на стільці, а руки пурхали по клавішах. Відчайдушно намагаючись зрозуміти побачене, я підійшла до жінки за стійкою реєстратури і випалила:

– О боже, я бачила його минулого вечора… Я гадала, він безхатченко.

Вона відповіла:

– Так. Він знає лише кілька пісень. Він грає їх знову і знову, поки охоронці не викинуть його геть.

– Але я не розумію. Куди йому йти? Хто він? – запитала я.

Реєстраторка і далі перекладала бланки:

– Я не знаю, дорогенька. Він приходить сюди вже приблизно рік.

І тут музика замовкла. Охоронці веліли чоловікові зібрати свої речі, а потім вивели його назовні. Я все ще була шокована, коли дісталася до маминої палати. Мама сиділа і їла. На її обличчя повернувся рум’янець, і їй хотілося побалакати.

– У тебе вигляд, наче ти бачила привида, – сказала вона.

– Навіть гірше, – відповіла я. – Я бачу справжніх людей і знаю, що вони намагаються навчити мене чомусь, але не знаю, чому саме.

Я розповіла їй історії про сміття в церкві, про парубка в супермаркеті здорової їжі і про піаніста. Вона відклала виделку, сперлася на подушку і запитала:

– Чи можу я розповісти тобі історію про твою бабусю?

Я зручно вляглася клубочком у неї в ногах на ліжку і почала слухати.

Коли моя мама навчалася в початковій школі, її родина жила неподалік залізничної колії в Сан-Антоніо. Наприкінці вулиці був віадук – маленький арочний цегляний міст, яким проїздив поїзд. Невеличкий трав’янистий пагорб, вкритий чагарниками, що вів до колії, був ідеальним місцем для волоцюг, які зістрибували з підніжок вагонів.

Моя бабуся зберігала під раковиною п’ять металевих тарілок, п’ять металевих стаканів і п’ять виделок. Вона завжди готувала більше їжі, ніж могла з’їсти родина, і, зі слів мами, волоцюги частенько стукали у їхні двері і просили поїсти. Вони сідали на ґанку або на веранді, і бабуся подавала їм вечерю в спеціально приготованому посуді. Коли вони закінчували їсти, бабуся кип’ятила посуд і складала його назад під раковину до прибуття наступної групи.

Коли я запитала маму, як сталося, що бабуся довіряла їм, і чому вони довіряли їй, вона розповіла:

– Ми були мічені.

Волоцюги використовували систему позначок на бордюрах в районі, аби вказати, у кого безпечно, а у кого ні, хто може їх нагодувати, а хто прожене. Пізніше я дізналася, що, можливо, саме тому довірливих простаків називають міченими долею.

Мама пояснила, що бабуся довіряла їм з двох причин. По-перше, у жінки, котра жила навпроти, був брат, який повернувся з Другої світової війни і став волоцюгою. Отож бабуся ніколи не думала про цих людей як про «інших», вона знала волоцюг особисто і, що найважливіше, себе також вважала «іншою». Вона пережила бідність, домашнє насильство, розлучення і алкоголізм (кинула пити, коли народилась я). Вона нікого не засуджувала.

По-друге, у бабусі не було жодних проблем з потребами.

– Вона не боялася людей, які чогось потребують, тому що не боялася власної потреби в інших, – пояснила мама. – Вона з легкістю обдаровувала своєю добротою, тому що покладалася на доброту інших.

Нам з мамою не треба було пояснювати цю історію. Ми обоє точно розуміли, що було в бабусі такого, чого не було в нас: вміння приймати. Ми з мамою не вміємо просити або отримувати допомогу. Ми віддаємо. Бабуся любила отримувати. Вона раділа, коли друзі приносили свіжоспечені пироги або коли я пропонувала сходити з нею в кіно. Вона не соромилася попросити допомоги, коли це їй було потрібно. І зрозуміло, що наприкінці її життя, коли хвороба Альцгеймера затуманила їй розум, доброта інших людей підтримувала її.

Коли того вечора я повернулася додому, Стів із дітьми був на футбольному матчі. Я сиділа на дивані в темряві і думала про бабусю і про одне з найскладніших переживань у моєму житті. Смерть сина Ронні погіршила психічний і емоційний стан бабусі. Бабусина сусідка зателефонувала мамі і сказала, що її непокоїть стан старенької, яка ходить вулицею в довгому пальті на голе тіло і в ковбойських чоботях, стукає у двері і запитує сусідів, чи чули вони що-небудь про смерть Ронні.

Ставало небезпечно залишати її на самоті. Ми боялися, що вона никатиме кварталом, може залишити запалену сигарету в попільничці або не вимкнути газову плитку, але також знали, що їй лишилося жити недовго. Моя мама, яка мешкала в Г’юстоні, шукала відповідну установу. Я мешкала у той час в Сан-Антоніо і намагалася допомагати, наскільки це було в моїх силах. Бабуся інколи залишалася в моєму помешканні, але щоразу, коли ми забирали її з будинку, вона ставала дезорієнтованою і тривожною. Ще до того, як ми зі Стівом одружилися, він інколи сидів з нею вечорами, аби я могла піти на роботу.

Під час одних із моїх останніх відвідин її будинку, перед тим як вона переїхала в пансіонат для престарілих в Г’юстоні, я зауважила, що бабуся припинила митися. Вона не була чистою. Я набрала їй ванну і дістала чистий рушник. Вона просто стояла і посміхалася мені.

– Помийся, бабусю. Я буду поруч. Коли закінчиш, я приготую нам вечерю.

Вона лише посміхнулася і підняла вгору руки. Вона хотіла, аби я її роздягнула. Я зняла з неї сорочку, поцілувала її в чоло і вийшла з ванни, сподіваючись, що вона впорається з усім іншим. Мені було двадцять дев’ять років, і я була нажахана.

Я не впевнена, що можу це зробити. Я ніколи не бачила її без одягу. Я не знаю, як купати когось. Що за лайно ти верзеш, Брене! Це ж бабуся. Вона купала тебе тисячу разів!

Отож я повернулася до ванної кімнати, роздягнула бабусю і посадила її в стару рожеву ванну. Вона посміхалася і розслабилася, поки я намилювала її і змивала піну. Коли вона відхилилася назад і заплющила очі, я просто тримала її за руку. Звісно, стареча деменція зробила її безпорадною і інколи дитинною, але безсоромною її зробив не хворий розум, а величезне, добре серце. Вона знала правду: ми не повинні робити все це на самоті. Ми не для цього створені.

Пригадавши той момент у ванній бабусі, я точно зрозуміла, чому відвертаюся. Я настільки боялася власних потреб, що не могла бачити потребу в очах інших.

Розпізнавання

Ця історія – чудовий приклад того, як процес здобуття душевної сили може розтягнутися на декілька місяців, навіть років. Причина, з якої я називаю процес підйому практикою, у тому, що, якби я не виявляла допитливість після кожного зі своїх переживань, я б не спромоглася їх осмислити. Якщо б я не пов’язала між собою ці окремі інциденти загальним дискомфортом, який вони в мене викликали, я б не наблизилася до розуміння наріжних засад моєї взаємодії зі світом і людьми довкола.

Хоча в цій історії було декілька моментів, від яких у мене перехоплювало подих, осмислення відбулося саме під час лекції Енн Ламотт. Мій момент падіння стався, коли отець Мюррей наголосив на тому, що вибір не бачити інших людей фундаментально знижує нашу людяність. Я не впевнена, що усвідомлювала свою поведінку, аж поки не почула його слова. Це був момент тихого розуміння: я не здригнулася, не заплакала і не розсердилася. Ви б не зауважили мого падіння, але я його відчула. І я вирішила розібратися в усьому, залишаючи зал того вечора.

Можливо, потужна метафора з цитати Рузвельта: «Повага належить людині, яка саме перебуває на арені, чиє обличчя замащене порохом, потом і кров’ю» – саме про те відчуття вимащеного порохом, потом і кров’ю обличчя, коли арена – це радше емоційне, а не фізичне падіння? Прямуючи додому після лекції, я почувалася абсолютно розбитою. Отець Мюррей осяяв світлом темний, незвіданий закапелок моєї поведінки, і я знала, що доведеться змінити те, з чим я зіткнулася.

Осмислення

Моя БПЧ розпочалася з монологу в машині, коли я поверталася з лекції, і стала темою розмови зі Стівом, коли він ввечері повернувся додому. Зрештою я написала в своєму щоденнику:

«Я недостатньо допомагаю іншим людям.

Мені соромно через те, що в мене стільки можливостей, а я так мало роблю для інших, тому не можу дивитися в очі тим, кому повинна допомогти.

РОБИ БІЛЬШЕ!!!»

Цього разу БПЧ не ґрунтувалася на традиційних вигадках – поясненнях, які забезпечували мені самозахист і покладали провину на інших людей, але вона також була проблематичною, тому що складалася з напівправд. Мені справді потрібно переконатися, що я даю щось і допомагаю. Мені абсолютно необхідно осмислити привілеї, через які мені некомфортно. Але, проживши шість місяців і перенісши три сильних переживання, у яких мені довелося протистояти своєму дискомфорту, я зрозуміла, що справжня причина того, що я відвертаюся, – це не страх допомагати іншим, а страх самій потребувати допомоги.

Моє осмислення сорому, осуду, матеріальних можливостей, зв’язку, потреби, страху і власної гідності навчило мене, що не біль і не страждання змушували мене відвертатися, а мої власні потреби. У другому акті йдеться лише про те, щоб спробувати знайти зручний спосіб вирішити проблему, поки не вичерпаються усі можливості і не доведеться увійти в зону дискомфорту. Мені комфортно допомагати і давати. Я хотіла вирішити свою проблему, роблячи більше, ніж роблю вже. Коли озираюся на цей приклад, то думаю про те, як часто ми прагнемо вирішувати проблеми, роблячи більше недієвих речей, просто робимо це наполегливіше і довше долаємо перешкоди. Ми робитимемо все, аби уникнути найважчого – самоаналізу.

І, як з’ясовується, я не впевнена, що вмію приймати. Як можна відчувати себе насправді комфортно і великодушно, зіткнувшись із чиїмись потребами, коли ми відштовхуємо свої власні потреби? Щирість – це бажання давати і отримувати. Дельта означає не переписування історії з початку до кінця, а радше додавання й інтеграцію нових ключових знань до тієї історії, помилкової і неповної, яку я розповідаю сама собі. Це означає озирнутися на свою власну життєву історію.

Я змалку зрозуміла, як заслужити любов, «золоті зірочки» похвал і вдячність, допомагаючи іншим. Це була роль, яку я грала в своїй родині, з друзями і навіть із кількома моїми першими хлопцями. За якийсь час я навчилася допомагати не тільки заради похвали, але насамперед для самовизначення. Допомога стала найціннішою в стосунках. Якщо я не можу допомогти або, не дай боже, якщо мені самій доведеться звернутися по допомогу, то яка з мене користь?

Гадаю, що протягом багатьох років я несвідомо виробила систему цінностей, яка допомогла мені осмислити свою роль – надання і отримання допомоги, яке дозволяло мені почуватися краще і не переживати через те, що я не дозволяю собі просити допомоги в інших. Аксіома цієї небезпечної системи була простою: допомога – це вияв сміливості і співчуття й ознака того, що тобі притаманні ці риси. Прохання про допомогу – ознака слабкості. З цього підходу до життя народилася ще оманливіша думка: якщо я не відчуваю себе достатньо сміливою чи щедрою, то я недостатньо допомагаю іншим.

Ключові висновки усвідомлення цього поставили під сумнів саму систему.

Коли засуджуєш себе за прохання про допомогу, ти засуджуєш тих, кому допомагаєш. Коли цінуєш допомогу, яку надаєш, цінуєш свою потребу в допомозі.

Небезпека прив’язування самооцінки до надання допомоги в тому, що відчуваєш сором, коли потрібно звертатися за допомогою.

Пропозиція допомоги означає сміливість і співчуття – так само, як прохання допомогти.

Переворот

Ти завжди можеш щось зробити для інших і дозволити іншим щось зробити для тебе.[71]

Боб Ділан

Я люблю ці слова Ділана. Це чудове побажання, тому що багато хто із нас добре вміє надавати допомогу, але не вміє її отримувати. Надання допомоги іноді може зачіпати нашу вразливість; прохання про допомогу завжди означає ризик уразливості. Це необхідно затямити, тому що ми не можемо пройти через усі етапи процесу підйому без допомоги і підтримки. Усім нам потрібні люди, до яких можна звернутися по допомогу, коли ми розмірковуємо про найбентежніші миті наших життєвих історій. Я звертаюся до людей, яким найбільше довіряю, – до Стіва, сестер і матері, щоб зрозуміти краще. Я також сильно покладаюся на мого психотерапевта Діану.

Працюючи з групою лідерів за програмою «Тhe Daring Way», ми говоримо про те, що означає довіряти людям. Ми просимо лідерів визначити дві або три моделі поведінки, яка дозволяє їм довіряти іншим. І найчастіше отримуємо ці дві відповіді.

Я довіряю людям, які й самі не бояться звернутися за допомогою або підтримкою.

Якщо хтось просить мене допомогти, я із більшою ймовірністю довірятиму цій людині, тому що вона готова бути відкритою і чесною зі мною.

Ця вправа стає цікавою, коли керівники, своєю чергою, розповідають, як неохоче звертаються за допомогою і підтримкою. Як часто ми благаємо людей, які працюють на нас, звертатися по допомогу за потреби? Але досвід показує, що це прохання не збільшує суттєво кількість звернень. Однак ми виявили, що, якщо керівники й самі звертаються по допомогу, працівникам простіше просити в них допомоги. Як надання, так і отримання допомоги має бути частиною культури спілкування, і ми, лідери, маємо подавати приклад у цьому, якщо прагнемо інновацій і зростання.

У «Дарах недосконалості»[72] я визначила зв’язок як «енергію, яка існує між людьми, коли вони відчувають, що їх бачать, чують і цінують; коли вони можуть давати і отримувати без осуду й коли черпають наснагу і силу у стосунках з іншими». Людські зв’язки не можуть існувати без надання і отримання допомоги. Нам потрібно давати й отримувати. Це стосується роботи і особистого життя.

У культурі дефіциту і перфекціонізму прохання допомогти може викликати сором, якщо змалку нас не навчили тому, що людям властиво шукати допомоги і це засада встановлення зв’язків. Ми можемо заохочувати дітей звертатися по допомогу, але якщо вони не побачать, що ми самі шукаємо підтримки і моделюємо цю поведінку, то натомість цінуватимуть відмову від допомоги. Ми також посилаємо потужні повідомлення людям навколо, у тому числі своїм дітям, друзям і співробітникам, коли вони просять про допомогу, і водночас починаємо ставитися до них по-іншому – наче вони стали менш надійними, компетентними і продуктивними.

Суть у тому, що ми потрібні один одному. І йдеться не лише про цивілізаційні, пристойні, зручні потреби. Ніхто з нас не проживає життя, не зіткнувшись з розпачливою, безладною і нецивілізованою потребою в допомозі, про яку ми згадуємо, зустрівши людей, котрі намагаються перебороти великі труднощі.

Ця залежність починається, коли ми приходимо на світ, і триває до самої смерті.

Ми повністю приймаємо нашу залежність в дитячому віці і у певній мірі погоджуємося на допомогу наприкінці життя. Але в середині життя ми помилково стаємо жертвами міфу про те, що успішні люди – це ті, які допомагають, а не потребують допомоги, а надломлені люди насамперед потребують допомоги, а не допомагають. Якщо нам не бракує коштів, ми можемо навіть заплатити за допомогу і створити оманливе враження, що ми цілком самодостатні. Але істина в тому, що гроші, впливовість, ресурси або впевненість у власних силах не можуть змінити нашу фізичну, емоційну і духовну залежність від інших. Ані на початку життя, ані в його безладній середині, ані наприкінці.

Для більшості з нас бути «довірливим простаком» означає бути бовдуром, нездарою або попихачем – ганебні визначення, які асоціюються зі слабкістю і браком клепки. Для незнайомців, які розламували хліб в будинку моєї бабусі, її «міченість» була ознакою сміливості й співчутливості. Для бабусі щедрість і надання допомоги не були чимось протилежним до її отримання: вони були складовими згуртованості людства.

* * *

Жаль – це жорстокий, але справедливий учитель.

Жити без жалю означає вірити, ніби вам нічого вчитися, нічого виправляти і у вас немає можливості стати сміливішим у житті

9. Визнання поразки

Осмислення страху, сорому, перфекціонізму, провини, відповідальності, довіри, поразки і жалю

Співробітники вважають Ендрю уважним слухачем, мислителем, експертом в галузі стратегій і охоронцем корпоративної культури. Він не балакучий, але, коли говорить, усі до нього прислухаються. Колеги з успішної рекламної агенції, у якій він працює дванадцять років, цінують його точку зору, особливо коли йдеться про складання кошторису і формування пропозицій. Один його співробітник сказав: «Усі і в усьому покладаються на Ендрю. Його слово – золото, і всі йому довіряють».

Ендрю входив до невеликої групи топ-менеджерів, з якими я зустрічалася для обговорення своїх перших думок щодо процесу підйому після падіння. Після зустрічі Ендрю, як і Клаудія, підійшов до мене, щоб поділитися досвідом, який він називав болісною професійною поразкою. Я вдячна йому і двом його співробітникам за інтерв’ю. У його історії я часто впізнавала себе, і ви, мабуть, також впізнаєте.

У більшості рекламних агентств для потенційних клієнтів складають пропозиції, які містять творчі концепції і приблизний кошторис. Це дуже відповідальна робота, на яку впливає жорстка конкуренція серед рекламних агентств за клієнтів і постійне тертя між творчими і фінансовими підрозділами компанії. Креативники прагнуть ошелешити клієнтів, а команда фінансистів повинна переконатися в прибутковості проекту. Один з основних обов’язків Ендрю – це контроль кошторису і схвалення остаточного бюджету кожної пропозиції. По суті, потрібно сказати потенційному клієнтові: «Ми можемо зробити ось це за такі гроші».

Оскільки Ендрю завжди вирішує суперечності між мистецтвом і грошима найкращим для всіх чином, його поважають і люблять працівники обох підрозділів. Колега з творчої команди сказав: «Якщо Ендрю каже мені, що потрібно скоротити витрати, я знаю, що він добре все обміркував і розуміє, що саме просить мене зробити. І я це роблю». Один із підлеглих Ендрю сказав: «Я вчуся у нього і довіряю йому на сто відсотків. Він один із найвдумливіших людей, яких я знаю. І він дуже відвертий».

Довіра і вплив, заслужені Ендрю протягом багатьох років праці, також зробили його неофіційним охоронцем корпоративної культури. Він погодився з тим, що між колегами час від часу неминуче виникає напруженість, але він не толерує пліток, фаворитизму і перемовин за спиною. Навіть у найгарячіших суперечках, яких було чимало, він завжди прямолінійний, шанобливий і цінує думку інших. З нього беруть приклад усі працівники.

Коли я запитала Ендрю, як йому вдається так добре виконувати свою роботу, він відповів: «Безумовно, існує набір навичок, які допомагають урівноважити творчість і менеджмент з точки зору термінів і витрат, але справжній ключ – це знання себе самого. Ви маєте знати свої слабкі місця – вони є в кожного». Я попросила Ендрю навести приклади, і він назвав п’ять найпоширеніших, на його думку, слабких місць.

1. Емоційні шори. Я вкладаю в роботу з клієнтом стільки емоцій, що не бачу того, що наш кошторис надто низький для подібного об’єму роботи.

2. Уцінений товар. Я переконаний, що велика знижка на цей проект, навіть якщо ми зазнаємо збитків, спричиниться до майбутньої роботи, яка буде прибутковішою і компенсує витрати.

3. Незвідана територія. Я збираюся взятися до справи, в якій у мене немає жодного досвіду. Я не знаю того, чого не знаю.

4. Перемога за будь-яку ціну. Я маю залежність від трепету перемоги. Інший варіант: моя самооцінка пов’язана з тим, скільки я заробляю для компанії.

5. Конкурентна ціна. Я повинен захистити свою наявну співпрацю з клієнтом, перешкоджаючи конкурентам запропонувати вигіднішу ціну, навіть якщо ми зазнаємо збитків.

Записуючи це, я не могла не зауважити, що ці слабкості поширені в повсякденному житті. Я розповіла Ендрю, що ніколи в житті не складала рекламних пропозицій, але неодноразово загрузала в подібних слабкостях, як-от: дозволяти затопити себе емоціями, жити майбутнім, міркувати у короткостроковій перспективі, прагнути перемагати і захищатися. Ми трохи посміялися, а потім Ендрю споважнів і сказав: «Але інколи найбільша загроза криється в тому, що людина повсякчас дивиться вниз і так концентрується на ухилянні від провалів, що не бачить, куди йде і чому». Ось його історія.

Усі в агентстві Ендрю були в захваті, коли їх попросили підготувати проект масштабної рекламної кампанії для відомої і впливової торгівельної марки. Пропозиція була особливо захопливою, тому що потреби бренду дуже добре перетиналися із сильними сторонами агентства. Творчий підрозділ радів, що великий бюджет відкриває можливості для демонстрації їхнього потенціалу, і сподівалися додати відому компанію до своїх особистих портфоліо. Фінансисти побачили величезний потенційний прибуток від цього нового стратегічного партнерства. Протягом кількох годин атмосфера в офісі наелектризувалася. Люди телефонували додому, аби попередити рідних, що протягом наступних двох тижнів працюватимуть понаднормово. Цей проект вимагав повної відданості праці.

Ендрю не відчував такого ентузіазму, як інші працівники. Усі були на межі виснаження. Працівники агентства мали вдосталь різних проектів на етапах проектування і виконання. Додавання ще одного – особливо такого великого – могло порушити баланс. Він також неоднозначно ставився до клієнта, який мав репутацію не найкращого партнера. Один із його хороших друзів, колега, який працював в суміжній галузі, якось назвав цього клієнта вуличним грабіжником. Ендрю обмірковував ці проблеми, коли до його кабінету зайшов Мануель, керівник творчого підрозділу.

– Нам пощастило, – сказав Мануель. – Усі божеволіють від радості через цей проект, і ми зможемо його зробити.

Його ентузіазм був заразливий, а Ендрю не хотів, аби його сумніви остудили запал колективу, отож він погодився:

– Я знаю. Ми можемо це зробити.

Зазвичай Ендрю зважував свої відповіді, але він теж любив складні завдання і не міг не заразитися загальним ентузіазмом.

Упродовж кількох наступних тижнів Ендрю разом із командою багато працював над пропозицією для першого відбіркового туру. Координація праці підрозділів і забезпечення згуртованості співробітників протягом цього періоду займали весь його час. Коли люди працюють під тиском, це не найкращим чином позначається на роботі. Двадцять чотири години на добу Ендрю казав фінансовому і креативному директорам: «Ми можемо зробити цей проект».

Попри втому і напружені темпи праці, усе агентство зібралося відсвяткувати, коли з’ясувалося, що проект потрапив до другого туру відбіркового процесу. Перемога була наче бальзам на душу вичерпаних, емоційно і фізично виснажених співробітників.

Але Ендрю усе ще переймався надмірним навантаженням на працівників і далі заклопотано розмірковував про репутацію клієнта. Однак він теж багато вклав у цей проект, тому тимчасово викинув з голови свої острахи і приєднався до святкування.

У другому відбірковому турі Ендрю і команді розробників проекту довелося полетіти на особисту зустріч з представниками компанії. За словами Ендрю, «саме тоді все пішло шкереберть».

– Майже годину я спостерігав, як наша команда вкладала серце і душу в пояснення наших ідей і концепцій, – розповідав він. – Тим часом представники компанії-клієнта сиділи, клацаючи щось у своїх ноутбуках, зрідка зиркаючи на нас. Ми звикли до певної неуважності під час подібних зустрічей, але тоді було очевидно, що вони займаються справами, аж ніяк не пов’язаними із нашою презентацією.

Потім двоє представників компанії поставили запитання, відповіді на які пролунали під час презентації, підтверджуючи, що вони були надто зайняті електронною поштою або чимось іншим у своїх комп’ютерах і не звертали на нас жодної уваги. Наприкінці третій представник компанії зробив недоречний і нешанобливий коментар щодо презентації.

Ендрю сказав мені:

– Я не зробив нічого.

Він поглянув на мене і продовжував:

– За кілька хвилин після закінчення зустрічі я подумав: «Я йолоп. Я невдаха. Я підвів їх, і вони більше мені не довірятимуть». Це був момент мого падіння. Моя команда працювала по шістдесят з гаком годин на тиждень упродовж двох місяців лише для того, щоб нас проігнорувала група людей, про яких я заздалегідь знав, що вони здатні на це. Чому я нічого не зробив, аби запобігти цьому? Як мені зможуть знову довіряти?

Дорогою в аеропорт і в літаку ніхто майже не розмовляв. Члени команди впали духом, гнівалися і були абсолютно виснажені. Понаднормові години праці відбилися на їхньому здоров’ї, на робочих і родинних стосунках. Ендрю розповів:

– Під час зворотної поїздки в моїй голові крутилася лише одна думка: «Я невдаха. Я не захистив своїх людей. Я не зробив свою роботу. Я невдаха. Я все провалив. Я втратив їхню довіру». Ці слова постійно лунали в моїй голові.

Коли я прокинувся наступного ранку, моя перша думка була та ж сама: «Я невдаха і бовдур». Моя друга думка була: «Я маю виправити це. Мені потрібно виконати свою роботу, якось виправити це. Хто ще в цьому винен? Хто ще завинив у цій дурні?» І раптом мені сяйнуло. «Я метушуся. Але водночас мене наче притиснуло скелею. Я маю спочатку вибратися з-під цієї скелі. Я не зможу знайти будь-яке розумне рішення в такому стані». Я згадав про ваше дослідження і усвідомив: «От лайно, моя скеля – це сором». Я зателефонував товаришеві, який також знайомий з нашою роботою, і розповів йому цю історію. Я сказав йому, що не можу позбутися внутрішнього голосу, який твердить: «Я – невдаха». Я не міг уникнути думок про те, що дозволив усім – і собі самому – зазнати невдачі. Я не міг позбутися думок, що втратив довіру співробітників.

Ендрю розповів мені, що той дзвінок товаришу був дуже непростим, але він пам’ятав про необхідність підйому після падіння і розумів, що це необхідно. Він зніяковіло додав:

– Я був готовий на все – відчайдушні часи вимагають відчайдушних дій.

Його друг відповів так:

– Я зрозумів. І гадаю, що ти міг припуститися помилки. Але ти щодня ухвалюєш сотні рішень. Думаєш, ти щоразу ухвалюєш правильні рішення? Хіба помилка робить тебе невдахою?

Він запитав, що б сказав Ендрю одному зі своїх підлеглих, якби той припустився подібної помилки. Ендрю машинально відповів:

– Це інше. Помилки – це частина процесу.

Почувши власні слова, Ендрю зітхнув.

– Без права на помилку, – сказав він товаришу. – Це промовляє мій перфекціонізм, так?

– Можливо, – відповів товариш. – Напевно, саме тому ти зателефонував мені. Це й моє слабке місце.

Ендрю описав відчуття, яке огорнуло його під час цієї розмови, як полегшення.

– Було так корисно уявити сором скелею і наважитися вибратися з-під неї. Це не означає, ніби те, що чекає попереду, буде легким, але це означає, що я маю припинити метушитися. Я можу почати ухвалювати рішення, які відповідають моїм цінностям. На цьому етапі своєї кар’єри я маю знати, як визнавати свої помилки і виправляти їх.

Коли того дня Ендрю прийшов на роботу, його зустрів колектив усе ще емоційно виснажених і цілком збентежених людей. Хоча їм здавалося, що презентація проекту минула катастрофічно погано, виявилося, що вони, разом із ще одним агентством, вийшли у фінал відбіркового туру. Ніхто не знав, як реагувати. Тоді Ендрю скликав нараду, аби вирішити, що робити далі.

– Я маю сказати вам, – визнав він, – що, коли ми вирішили взятися за цей проект, я занадто зосередився на доведенні того, що ми можемо його зробити, і забув поставити найважливіше питання: чи маємо ми за нього братися? Ще до його початку ми були максимально завантажені, і я знав, що цей клієнт, можливо, нам не підійде. Мені слід було відступити вбік і поставити запитання, але я цього не зробив. Я припустився помилки і прошу вибачення. Я сподіваюся, що зможу повернути вашу довіру.

У кабінеті запала тиша, аж поки Мануель нарешті не сказав:

– Дякую тобі за ці слова. Я довіряю тобі. Що робитимемо далі?

Ендрю сказав, що, враховуючи витрачений час працівників, гроші і ресурси, вкладені компанією, потрібно усім разом вирішити, продовжувати цей проект чи ні. Сам він голосує за відмову. Мануель також підтримав позицію Ендрю і поглянув на Синтію, менеджера по роботі з клієнтами. Напружені стосунки між Мануелем і Синтією не були секретом, і всі присутні знали, що Синтія може з точністю до цента повідомити, скільки грошей втратило агентство протягом двох місяців напруженої праці над проектом. Синтія нахилилась вперед у кріслі і сказала:

– Я бачила, як вони поводилися з Мануелем учора. Я голосую за бісову відмову.

Решта команди погодилася, одностайно проголосувавши за відмову.

Ендрю розумів, що це рішення матиме для репутації компанії не лише фінансові наслідки. Дуже незвично зайти так далеко в процесі відбору проекту і відмовитися від конкурсу. Але це був ризик, який він сам, команда і власники агентства приготувалися нести. Під час розмови з клієнтом, у якій Ендрю пояснював своє рішення, він не звинувачував представників компанії-клієнта за їхню поведінку під час презентації, але натомість узяв на себе відповідальність за неточну оцінку затрат і часу. Декілька місяців опісля йому зателефонували з підрозділу брендінгу тої компанії, запитуючи враження про досвід співпраці. Ендрю здалося, що компанія намагалася зрозуміти причини своєї репутації як важкого партнера. Цього разу він докладно розповів про зіткнення корпоративних культур і поведінку представників компанії, яку вважає непрофесійною.

Ендрю і його колеги розповіли мені, що того дня, коли вони вирішили відмовитися від проекту, дещо змінилося. Ендрю вважав, що це пов’язано з тим, що Мануель і Синтія об’єдналися, аби захистити команду. Його колеги погодилися, що це був важливий момент, але вони також сказали, що готовність Ендрю визнати свою помилку і вибачитися піднесла усім дух. Вони обоє підкреслили, що рівень довіри, поваги і гордості у колективі після цього випадку злетів до небес.

Ендрю сказав:

– Ми працювали разом. Ми впали разом. Ми разом видряпалися нагору. Це змінює людей.

Розпізнавання

Ендрю чітко розпізнав момент свого падіння на арені. Він відчув біль і провину за те, що не втрутився, побачивши, що до його талановитої команди непоштиво поставилися під час презентації, яка була такою важливою для них. Його допитливість спонукала не стільки до питання «Що я відчуваю?», як до питання «Що мені робити далі?».

Осмислення

Ендрю сміявся, розповідаючи мені, що, на його думку, він склав найкоротшу БПЧ в історії – одне речення з двох слів: «Я невдаха». Коли я запитала його, що саме він усвідомив під час осмислення цього випадку, щоб зуміти перейти від «Я невдаха» до «Я припустився помилки», він сказав: «Мені довелося прийняти провину, сором, страх, перфекціонізм, відповідальність, довіру і, звісно, невдачу. Я можу поблажливо поставитися до інших людей, але я невблаганний до себе. Повернення довіри до себе – ось що стало для мене вагомою частиною осмислення».

Осмислення сорому та перфекціонізму

Різниця між соромом і провиною залежить від того, що ми говоримо самим собі. Сором акцентує увагу на суті людини, а провина – на її поведінці. Це не просто семантика. Існує величезна різниця між «Я припустився помилки» (провина) і «Я невдаха» (сором). Перше – це визнання недосконалої людської натури. Друге – вердикт власному існуванню.

Завжди корисно пам’ятати, що, коли за кермом перфекціонізм, сором опиняється на пасажирському сидінні поруч. Перфекціонізм – це нездорове прагнення. Він не запитує: «Як я можу стати кращим?» Він запитує: «Що подумають люди?» Коли ми розмірковуємо над своїми історіями, корисно запитати себе: «Чи було в цій історії щось таке, що змусило мене відчути себе так, наче я відкрив іншим, що я не той, ким хочу виглядати в очах людей? Чи не почав розпадатися мій картковий будиночок удавання / запобігливості / досконалості / демонстрування / доведення?»

Ті з нас, хто бореться з перфекціонізмом, можуть легко уявити собі ситуацію, подібну до тієї, у якій опинився Ендрю, одну з тих, коли ми озираємося назад і думаємо: «Я зациклився на тому, аби довести, що я можу, замість того, щоб зробити крок назад і подумати, чи повинен я це робити і чи насправді цього хочу».

Інший спільник сорому – це порівняння. Над моїм столом висить фотографія басейну, де я плаваю, яка нагадує мені про контроль над порівняннями. Я написала під знімком: «Залишайся на своїй доріжці. Порівняння вбиває творчість і радість». Як на мене, плавання приносить потрійну користь для здоров’я – це медитація, терапія і фізична вправа водночас, – але лише тоді, коли я залишаюся на своїй доріжці, зосередившись на диханні і пульсі. Проблеми починаються, коли я намагаюся синхронізуватися з іншим плавцем, водночас із ним відштовхуючись від борту, тому що тоді я починаю порівнювати нас і змагатися. Кілька місяців тому я так намагалася не відставати, що ледве не пошкодила обертальну манжету плеча. Повірте мені, порівняння висмоктує з життя творчість і радість.

Якщо наша історія містить сором, перфекціонізм або порівняння і ми відчуваємо себе ізольованими або «гіршими, ніж…», потрібно задіяти дві стратегії, які, на перший погляд, абсолютно суперечать здоровому глузду. Ми повинні:

1. Поговорити із собою так само, як говоримо з тими, кого любимо.

Так, ти зробила помилку. Ти людина.

Ти і не повинна робити це точнісінько так, як це роблять інші. Виправлення помилок і відшкодування заподіяних збитків допоможе. Ненависть до себе – ні.

2. Звернутися до людини, якій ми довіряємо – до того, хто заслужив право почути нашу історію і здатний відреагувати співпереживанням.

Друга стратегія особливо ефективна, тому що сором не зможе вижити, якщо в ньому зізнатися. Він квітне на ґрунті секретності, мовчання і осуду. Якщо ми можемо поділитися своїм досвідом сорому з кимось, хто співпереживатиме, сором не виживе. Ми ділимося своїми історіями, навіть своїми БПЧ, аби з’ясувати, що відчуваємо і що викликало ці почуття, і це дозволяє нам побудувати глибші, сенсовніші взаємини із самими собою і близькими друзями.

Ендрю звернувся до товариша, поділився своїми переживаннями, отримав співчутливу відповідь і сповнився рішучості пробачити собі те, що зазвичай пробачає іншим. Існує мільйон варіантів поганого закінчення цієї історії і лише один варіант щасливого закінчення – подолання сорому.

Осмислення провини та відповідальності

Якщо висловитися науковими термінами, то провина – це форма гніву, використовуваного для звільнення від дискомфорту або болю. Комбінація сором – провина дуже поширена, тому що ми розпачливо прагнемо позбутися мук сорому і вважаємо звинувачення інших найшвидшим рішенням. Якщо, наприклад, я зненацька згадаю, що проґавила важливий дзвінок у справах, то іноді можу зірватися, накричавши на свою дитину, студента або підлеглого. Я завжди кажу: «Коли нам соромно, ми не придатні для споживання. І ми стаємо особливо небезпечні для людей, над якими маємо якусь владу».

Це не мусить бути щось значне: звинувачення дієве і для подолання легкого дискомфорту. Ви запізнюєтеся на роботу і не можете знайти сорочку, яку хочете одягнути, отож кричите на свою дружину, що вона нічого не кладе на свої місця. Це безглуздо. Це просто дає нам відчуття полегшення і контролю над ситуацією. Насправді більшість людей, які звинувачують інших і перекладають на них свої власні провини, мають таку сильну потребу контролювати, що краще візьмуть на себе чужу провину, аніж визнають заяложену істину «лайно трапляється». А якщо воно трапляється, то як я можу це контролювати? Пошук винних спонукає нас до оманливої віри в те, що завжди винен хтось інший, отже, результати контролювати можливо. Але пошук винних не тільки згубний, але й непродуктивний.

Я завжди розумію, що потрібно поміркувати над провиною, коли в моїй БПЧ з’являється моя дитинна суть, яка навіжено розмахує рученятами і в праведному гніві кричить: «Це все їхня провина!» Або якщо я починаю шукати особу, несправедливість або привід для роздратування, через які я перечепилася і впала долілиць. Якщо йдеться про Ендрю, однією з перших думок, що спала йому, коли він вовтузився під скелею, була: «Хто винен?» Гадаю, у більшості з нас був досвід спроби звинуватити когось іншого і похапцем позбутися болючого визнання, що «я невдаха».

Різниця між відповідальністю і пошуком винних дуже подібна до різниці між відчуттям провини і сорому. Звинувачення себе має погану репутацію, але емоційний дискомфорт від усвідомлення власної провини може стати потужним і здоровим стимулом для змін. Звісно, відчуття провини щодо чогось, чого ми не можемо контролювати, або того, за що ми не відповідаємо, ніяк не допоможе, і в більшості випадків нам здається, що відчувати провину соромно і що ми недостатньо робимо.

Відповідальність, як і провина, часто виникає через бажання жити відповідно до своїх цінностей. Відповідальність – це коли ми самі або хтось інший відповідає за певні дії і їхні конкретні наслідки. З іншого боку, звинувачення – це лише швидкий, нашвидкуруч прокладений шлях до позбавлення від гніву, страху, сорому або дискомфорту. Ми вважаємо, що відчуватимемо себе краще, тицьнувши пальцем у когось або в щось, але це нічого не змінює. Натомість звинувачення вбиває стосунки і організаційну культуру. Воно токсичне. І також це найпоширеніша реакція багатьох із нас.

Відповідальність – це необхідна умова для міцних стосунків і культур. Вона вимагає автентичності, дій і мужності вибачитися і відшкодувати заподіяні збитки. Осмислення відповідальності – це важкий і трудомісткий процес. Він також вимагає вразливості. Ми маємо визнати свої почуття і примирити свою поведінку та вибір з власними цінностями. Ендрю продемонстрував уразливість і сміливість, коли подивився в очі своїм співробітникам і сказав: «Я припустився помилки і прошу вибачення».

Осмислення довіри

Довіра до себе і до інших – це часто-густо перша втрата під час падіння, і історії підірваної довіри можуть змусити нас заніміти від болю або ж захищатися мовчанням. Можливо, хтось нас зрадив чи підвів або ж наші власні переконання виявилися оманою. Як я міг бути таким недоумкуватим і наївним? Невже я не зауважив попереджувальні сигнали? Якщо я навчилася чогось зі свого дослідження, так це того, що довіра не спалахує в одну мить, хоч би йшлося про двох друзів чи про робочий колектив; вона з’являється в процесі зміцнення відносин.

Декілька координаторів програми «Тhe Daring Way» розповіли мені про твір Чарльза Фельтмана «Тонка книжка довіри» («The Thin Book of Trust»).[73] Хоча книжка присвячена зміцненню довіри на роботі, мені здалося, що визначення довіри і недовіри Фельтмана чудово підтверджують мої власні висновки. Фельтман описує довіру як «готовність ризикнути власною вразливістю і відкрити іншій людині те, що цінне для вас», а недовіру він описує як рішення: «Те, що важливе для мене у цій ситуації, не буде в безпеці з іншою людиною».

Осмислюючи свої історії втраченої довіри, ми маємо точно визначити, де саме є пробоїна, і поміркувати про неї. Фельтман пише: «Нічого дивного, що люди рідко кажуть саме про недовіру. Якщо вам доведеться вжити такі слова, як “підлий”, “лицемір” або “брехун”, щоб сказати комусь про те, що ви не довіряєте йому або їй, ви, ймовірно, двічі подумаєте про це». Можливість вказати на конкретну поведінку, а не просто використовувати слово «довіра», також може допомогти нам осмислити наші історії падіння. Що конкретнішими ми будемо, то вірогідніше зможемо досягти змін.

Моє дослідження виявило сім елементів довіри, важливих як для довіри до інших, так і для довіри до себе. На позначення цих елементів я послуговуюся акронімом BRAVING (сміливість). Це також контрольний перелік, який я застосовую, осмислюючи довіру до людей в моєму житті. Як мудро припустив Фельтман, розбиття атрибутів довіри на конкретні види поведінки дозволяє нам чіткіше виявляти і усувати пробоїни в довірі. Мені подобається контрольний перелік BRAVING, тому що він нагадує мені, що довіра до себе та інших людей – це сповнений вразливості сміливий процес.

Межі (boundaries). Ви поважаєте мої особисті межі і, якщо ви не впевнені, що для мене прийнятно, а що ні, запитуєте. Ви готові почути «ні».

Надійність (reliability). Ви робите те, що кажете. На роботі це означає триматися в рамках своєї компетенції і обов’язків так, щоб не давати зайвих обіцянок і бути здатним виконувати поставлені завдання та встановлювати пріоритети.

Відповідальність (accountability). Ви визнаєте свої помилки, вибачаєтеся і виправляєте їх.

Рот на замку (vault). Ви не ділитесь інформацією або історіями, які вам не належать. Мені потрібно знати, що мої секрети зберігають і що зі мною не діляться конфіденційною інформацією про інших людей.

Дотримання власних принципів (integrity). Ви обираєте сміливість замість комфорту. Ви вибираєте те, що правильно, а не те, що весело, швидко або легко. І ви вирішуєте практикувати власні принципи, а не просто сповідувати їх.

Незасудження (nonjudgment). Я можу попросити те, що мені потрібне, і ви можете попросити те, що потрібне вам. Ми можемо говорити про те, що відчуваємо, не засуджуючи одне одного.

Великодушність (generosity). Ви намагаєтеся робити найвеликодушніші припущення щодо намірів, слів і дій інших.

Довіра до себе часто стає першою втратою під час падіння. У багатьох опитуваннях, що стосуються професійних і особистих невдач, учасники дослідження кажуть: «Я не знаю, чи зможу я довіряти собі знову» або: «Я втратив віру у власні судження». Якщо ви перечитаєте цей контрольний перелік і зміните займенники, то побачите, що BRAVING також є потужним інструментом для оцінки нашої довіри до себе.

В – Чи поважав я свої власні кордони? Чи чітко розумів, що прийнятно, а що ні?

R – Чи був я надійним? Чи робив те, про що говорив?

А – Чи брав я на себе відповідальність?

V – Чи поважав таємниці інших і чи не ділився конфіденційною інформацією?

I – Чи діяв, дотримуючись власних принципів?

N – Чи просив про те, що мені потрібне? Чи не засуджував я потребу в допомозі?

G – Чи був великодушним до себе?

Якщо ви перевірите вибір і вчинки Ендрю на відповідність будь-якому із цих елементів довіри, то побачите, що помилки не руйнують довіру так, як порушення особистої відповідальності, життєвих принципів чи цінностей. Довіра і помилки можуть співіснувати і часто співіснують, якщо ми виправляємо свої помилки, дотримуємося своїх цінностей, протистоїмо сорому і не перекладаємо провину на інших.

Осмислення невдачі

У голові Ендрю повсякчас лунали слова: «Я невдаха». Невдача – це слизьке слово, тому що ми використовуємо його для опису широкого спектру досвіду – від ризикованих вчинків, які не виправдали себе, або ідей, які ніколи не були втілені в життя, до болючих, переломних життєвих втрат. Яким би не був досвід, невдача здається змарнованою нагодою, чимось, що не можна переробити або скасувати. Незалежно від контексту і розміру невдача приносить із собою відчуття, що ми втратили частину своєї особистої сили.

Чимало з нас негативно, до спазмів у шлунку, реагують на слово «сила». Я вважаю, що так відбувається тому, що ми автоматично об’єднуємо поняття сили і влади. Але я веду мову радше про силу, визначення якої дав Мартін Лютер Кінґ: «Сила – це здатність досягати своїх цілей і спричиняти зміни».[74]

Невдача часто призводить до відчуття безсилої безпорадності лише тому, що ми не досягли своїх цілей і / або змін, які прагнули побачити. Зв’язок між невдачею і безпорадністю важливий, тому що, як переконали мене роки досліджень, відчуваючи власне безсилля, ми стаємо найнебезпечнішими для себе і для людей навколо. Безпорадність спричиняє страх і розпач. Проаналізуйте випадки насильства – від знущання до тероризму, – і у більшості випадків виявите нестямну спробу втекти від безпорадності.

Відчуття безпорадності, яке часто супроводжує невдачу, починається зі знайомих кожному розмірковувань, що «могло б бути» або «мало б бути». І наш страх зростає в тандемі із силою віри у те, що можливість назавжди втрачена. Відчуття безпорадності, що поступово зміцнюється, зрештою призводить до відчаю. Моє улюблене визначення відчаю дав письменник і пастор Роб Белл: «Розпач – це духовний стан. Це віра у те, що завтра буде таким самим, як сьогодні».[75] Моє серце завмерло, коли я почула, як він каже це. Господи, я знаю, що відчуваєш, опинившись під скелею і від щирого серця повіривши, що немає жодного виходу і що завтра я буду все ще тут. Як на мене, це відчуття – свідчення абсолютної духовної кризи.

Під час дослідження я з’ясувала: щоб позбутися відчуття безпорадності і відчаю, потрібна надія. Надія – це не емоція, це когнітивний, розумовий процес, що складається, за визначенням дослідника С. Р. Снайдера, з трилогії «цілі, шляхи досягнення, засоби».[76] Надія з’являється, коли ми можемо поставити цілі, володіємо завзятістю і наполегливістю, аби досягнути цих цілей, і віримо в свою здатність діяти. Снайдер також виявив, що надії можна навчитися. Коли встановлені кордони, є стабільність і підтримка, діти вчаться надії у батьків. Але навіть якщо ми не навчилися сподіватися в дитячому віці, ми можемо зробити це, коли дорослішаємо. Просто цьому складніше навчитися, коли стаємо старшими, тому що ми повинні долати накопичені звички, як-от тенденцію відмовлятися від цілей, якщо їхнє досягнення пов’язане з труднощами.

Надія – це функція боротьби. Якщо нам не дозволяли падати або оберігали від труднощів у дитячому віці, то позбавили можливості розвивати наполегливість і вміння планувати дії, потрібні для того, щоб сподіватися. Один із найбільших дарунків моїх батьків – це надія. Коли я падала, зазнавала невдач чи припускалася помилок, вони не мчали рятувати мене. Вони підтримували мене, але завжди спонукали шукати вихід самостійно. Вони надавали велике значення витримці та ініціативності, і це стало мені в нагоді – особливо в моїй кар’єрі письменниці.

Я написала свою першу книжку 2002 року.[77] Вона називалася «Волохаті пальці ніг і сексуальний рис: жінки, сором і засоби масової інформації» («Hairy Toes and Sexy Rice: Women, Shame, and the Media»). Назва походила від двох історій з мого власного життя, розділених у часі двадцятьма п’ятьма роками. Історія «волохатих пальців» стосувалася мого першого досвіду із соромом і образом тіла. Коли мені було вісім років, я виявила ледь помітний персиковий пушок на великому пальці ноги і декілька місяців тихенько переглядала сторінки журналів «Сімнадцять» і «Маленька міс», намагаючись з’ясувати, чи зі мною все гаразд. Нічого подібного. Усі фото ніг моделей зблизька показували пальці, які були абсолютно безволосими. Переконана в тому, що я єдина дівчинка в світі з волоссям на пальцях ніг, я почала робити дві речі, які спали мені на думку: купувала більше речей, побачених в журнальній рекламі, як-от креми для обличчя Noxzema і блиск для губ Bonne Bell, і ховала свої пальці. Це був початок мого роману із шопінгом.

«Сексуальний рис» стосується популярної у1999 – 2000 роках телевізійної реклами. Якось після довгого дня лекцій я сподівалася трохи побути вдома на самоті, перед тим як повернеться Стів з нашою тоді ще однорічною донечкою. Виконавши ритуал «бюстгальтер геть – волосся в хвіст – телевізор увімкнуто», я завалилася на дивані, розмірковуючи, що б приготувати на вечерю, коли мою увагу привернула картинка на екрані. Гарна жінка в шовковій білизні і розкішний, м’язистий парубок стогнали, обмацували одне одного і сповзали на підлогу перед холодильником. Щокілька секунд коханці зупинялися, аби погодувати одне одного по черзі з ложки. «Чорт, гадаю, це рис», – подумала я. Нарешті в останньому кадрі камера справді показала миску рису, і на екрані з’явився знайомий логотип. Я закотила очі і подумала: «Це було так по-дурному».

Потім я почала розмірковувати: «Невже вони думають, що люди насправді це роблять? Можу закластися, чоловікам це б сподобалося – прийти додому і бути нагодованими вечерею з ложки, займаючись сексом перед холодильником». Потім, як і передбачали боги реклами, мені стало трохи сумно через свої буденні плани на вечерю… і через светр, у який я була одягнена… і через сандвічі, які, вірогідно, ми їстимемо… і через те, що ми найбільше розмовлятимемо, бавлячи Еллен… і через зайву вагу, яку не можу скинути після вагітності… і через те, що я неминуче засну під час телевізійних новин.

Отже, я використала ці дві історії в назві свого першого дослідження на тему жіноцтва і сорому. Я півроку намагалася знайти агента, але після усіх зусиль отримала лише чималенький стос безособових листів із відмовами. Моєю останньою надією стала конференція письменників в Остіні, де, заплативши за квиток, я отримувала можливість десять хвилин вести бесіду зі справжнім, живим редактором з Нью-Йорка. Я відчувала страх, збудження і надію. Я зустрілася з редактором видавництва, яке видавало серйозну наукову літературу. Він сподобався мені з першого погляду. Розкуйовджений, у великих дивних окулярах, він здавався трохи замученим. Мені здалося, це надавало йому поважності. «Що ви мені пропонуєте?» – запитав він, коли я сіла навпроти.

Дивно, але я зовсім не нервувалась, почавши промовляти текст, репетируваний протягом кількох днів. Редактор підпер підборіддя кулаком і насупився, щойно я сказала йому про книжку. «У вас є щось із собою?» – запитав він. Я простягнула йому пропозицію із супровідним листом на його ім’я. Він узяв декілька сторінок і почав читати. За кілька хвилин він сказав, що, на його думку, в моїй писанині є дещо важливе і цінне, але заголовок йому не до вподоби. Він додав: «У соромі немає нічого смішного. Не полегшуйте цю тему. Ніцше казав: “Що ви вважаєте найгуманнішим? – Позбавити когось сорому. Що таке звільнення? – Більше ніколи не відчувати сорому перед самим собою”. Будьте серйознішою. У вас є задатки».

Я стала казати, що не згодна з ним, що серйозне ставлення до проблеми сорому і визнання важливості гумору та сміху для зцілення не спростовують одне інше, але мій час добіг кінця. Редактор квапливо простягнув мені візитку з ім’ям і телефонним номером агента. Коли я виходила з кімнати, він сказав на прощання: «Я насправді ненавиджу гумор. Мені не подобається ваш заголовок. Жодних смішних історій. Пам’ятайте про Ніцше!» Двері за мною зачинилися.

Я виявилася «під скелею». Замість того аби спробувати навкарачки вилізти з-під неї, я дослухалася до поради редактора, змінила назву на «Жінки й сором»[78] і позбулася кількох смішних історій у тексті. Було нестерпно вирізати з книжки усе смішне, але, озираючись, нині я розумію, що прибрала значно більше, ніж була повинна, зраджуючи свої переконання. Рекомендований редактором агент відхилив мою пропозицію, і протягом наступного року я відіслала ще сорок листів із пропозиціями агентам та видавцям. Усе, що я отримувала у відповідь, – це офіційні листи з приблизно однаковим змістом: «Така провокативна книжка про сором, написана в академічному стилі, нас не цікавить». Отож я позичила гроші у батьків і 2004 року видала «Жінки і сором» самостійно. Феномен авторського видавництва тоді був відносно новим, це було дорого і неефективно. Я мала самостійно забрати з друкарні наклад, і ми зі Стівом з допомогою мого товариша Чарльза зробили це. Я навіть продавала книжки зі своєї машини на різних заходах.

Одного дня колега з факультету зупинив мене в ліфті і сказав: «Я прочитав твою книжку. Вона справді сильна. Я збираюся замовити її і додати до своєї програми. Хто твій видавець?»

Я помовчала хвилинку, а потім сказала: «Я надрукувала її сама».

Він вийшов з ліфта і, притримуючи двері рукою, обернувся до мене і сказав: «Я не можу додати до своєї програми книжку, видану з марнославства».

Мені забило дух. Скеля буквально розчавила мене. Я відразу уявила, як втюхую людям свою книжку на вулиці, із сумкою-гаманцем на ремені. Мені було так соромно, що за кілька днів, коли одна жінка витягнула чекову книжку і запитала, кому виписати чек, я сказала: «Видавцеві», вдаючи, що читаю ім’я видавця на корінці книжки, начебто ним була не я.

Однак за півроку моя книжка зацікавила фахівців у сфері психічного здоров’я і почала продаватися, як гарячі пиріжки. Я навіть переконала знаного постачальника допомогти мені поставити її до декількох крамниць «Barnes amp;Noble». А потім одного казкового вечора я зустріла одну з моїх героїнь – психолога і письменницю Гаррієт Лернер. Одне привело до іншого, і за три місяці у мене з’явився власний агент і угода на видання книжки «Жінки і сором». Я не могла в це повірити!

Опрацьована книжка називалася «Я думала, це все лише через мене» («I Thought It Was Just Me») і вийшла друком у лютому 2007 року.[79] Ми зі Стівом були на межі, і наші батьки були готові втримати оборону і допомогти з дітьми, поки я мандруватиму по медійних заходах і їздитиму з презентаціями. Я перевищила ліміт однієї з наших кредитних карток, купуючи новий одяг. Я щоранку репетирувала перед дзеркалом своє інтерв’ю для телевізійного ток-шоу «Today». Це був ЧАС ПОСТУПУ.

Уперед, уперед, уперед!

Негайно!

Нічого не сталося. У день виходу книжки телефон задзвонив лише раз. Це був банк, який інформував нас, що ми пропустили оплату студентської позики і повинні сплатити штраф за недотримання термінів. Я була спустошена. Телефон не дзвонив ані наступного дня, ані ще через день. Я залишилася із шафою, повною нових убрань і з наліпленими на дзеркало стікерами з нотатками, що я скажу ведучій програми «Today» Кеті Курік.

У мить відчаю я влаштувала презентацію книжки в Чикаго, де колись читала лекцію для фахівців у сфері психічного здоров’я. Це був найхолодніший лютневий день в історії. На захід прийшло п’ять осіб. Одна жінка була п’яна, а двоє прийшли, тому що думали, ніби я пишу фантастику.

За півроку після виходу книжки мені зателефонував видавець, запитуючи, чи не хочу я придбати примірники книжки з великою знижкою. Спочатку я зраділа. Але потім почула, що вони пропонують мені купити сотні книжок. «Справи не надто добрі, Брене, – сказав видавець. – Ваша книжка максимально уцінена. Продажі надто низькі, аби зберігати книжки на нашому складі. Приміщення коштує дорого, і, якщо книжки не продаються, їх треба ліквідувати».

«Я не розумію, – відповіла я. – Що означає максимально уцінені?» Я сиділа на підлозі в кухні і слухала його пояснення процесу переміщення книжок зі складів до відділів уціненої літератури. Книжки, що залишаються, ріжуть на макулатуру.

«Мене розчавили», – думала я. Для мене це була руйнівна поразка. П’ять років праці знищено протягом півріччя. Я відчувала водночас безпорадність, розпач і сором. Після того як я три тижні покладала провину за свою ганьбу на інших і картала себе за все, що повинна була і могла зробити, Стів допоміг мені вибратися з-під цієї скелі. Як я потім зрозуміла, найважче не ховати все в собі, зважившись на болюче осмислення того, що сталося. А правда полягала в тому, що я підготувала себе до поразки.

Присягаюся, якби в мене була можливість надрукувати цю книжку знову, я б зробила все інакше. Я б не виряджалася у новий одяг, сидячи й чекаючи, поки хтось постукає в двері і запитає про мою роботу. Я б одягнула кросівки і почала б сама стукати в усі двері.

Відтоді я видала чотири книжки, але все ще відчуваю страх, відкритість і вразливість, готуючись поділитися новою ідеєю зі світом. Я досі легенько тремчу, коли повертаюся обличчям до людей і кажу: «Я стараюся, і мені важлива ваша підтримка!» Але я намагаюся не забувати, що мені самій подобаються люди, щиро захоплені своєю роботою.

Розмірковуючи про свій досвід, я також з’ясувала: якщо ти сам не цінуєш свою працю, то цього не робитиме ніхто.

Протягом останніх десяти років я досить глибоко осмислювала невдачу і сором, аби зрозуміти: можна зробити все правильно, можна підбадьорити себе, отримувати максимальну підтримку і бути на сто відсотків готовим до поступу, однак зазнати невдачі. Це відбувається з письменниками, художниками, підприємцями, лікарями, вчителями – назвіть кого завгодно. Але якщо ви можете озирнутися і побачити, що не відступили, що віддалися справі цілком – ви відчуватимете себе інакше, ніж люди, які не зуміли відкритися повністю. Можливо, вам доведеться зазнати невдачі, але натомість не доведеться боротися з пекучим соромом, який ми відчуваємо, коли не віддаємося справі усім серцем.

Крім оцінки докладених нами зусиль, досвід власної невдачі також формує те, чи живемо ми згідно із власними принципами: чи віддалися справі усією душею і чи залишилися вірними собі? Коли ви осмислюєте невдачу і чітко розумієте, що ваш вибір не відповідав вашим цінностям, доведеться боротися не лише з невдалим падінням, але й з відчуттям, що ви себе зрадили. Ендрю довелося змиритися зі своїм рішенням відкинути побоювання і занепокоєння через новий проект, промовчавши під час зборів про те, у що вірив усім серцем. Мені довелося осмислювати наслідки замовчування свого інстинктивного бачення того, як найкраще висвітлити тему сорому, аби моя книжка стала успішною.

Я знала, що для мене (можливо, не для кожного, але для мене – напевно) найефективніший спосіб поговорити про сором – це вдатися до буденних історій, навіть смішних чи абсурдних, як-от історія про «сексуальний рис», щоб проілюструвати, як ми стаємо жертвами безглуздих і недосяжних уявлень про досконалість. Але я прислухалася до поради Ніцше, пропустила її через свій «недостатньо хороший» процесор і трансформувала у повідомлення: «Подорослішай. Стань серйозною і припини вдавати клоуна». Я також дізналася, як продавати книжки – одягнути сумку-гаманець і таке інше. На жаль, у той час я також пропустила крізь той самий бісів процесор зауваження про «видання з марнославства» і вирішила, що справжній і глибокодумний автор має дистанціюватися від неприємного випробування просуванням і продажем книжки.

Озираюся нині на цих два досвіди і розумію, що обидва були потенційними моментами падіння на арені. Сподіваюся, якби вони проживались зараз, то допомогли б мені зрозуміти невпевненість у собі і сором.

Я вдячна редакторові за пораду, але це не означає, що я маю беззаперечно її виконати.

Чорт забирай! Це зауваження про видання книжки з марнославства боляче вразило мене і, ймовірно, мало присоромити, але його сприйняття докладених мною зусиль не має впливати на мою самооцінку. Проте тоді у мене не було інформації або досвіду, який є зараз, отож замість того, щоб проаналізувати біль, який відчула, я притлумила його, вхопившись за пораду експерта. Надавши більшої цінності думкам експертів, а не власним відчуттям і знанням про свою роботу, я болісно пережила ці розмови (які були моментами падіння).

В обох випадках я відреклася від двох цінностей, які визначають моє життя, – від віри і рішення бути сміливою. Моя віра закликає мене обирати любов, а не страх, але тоді я дозволила страху розтоптати мою любов до себе. Я ухвалювала кожне рішення, запитуючи себе: «Що подумають люди?» – замість того, щоб думати: «Я самодостатня». Це для мене нестерпно. Сміливість закликає мене відкритися і бути побаченою, а в цьому випадку я буквально сховалася вдома і чекала, поки хтось прийде і зробить усе замість мене, видасть книжку і продасть її. Найбільше я жалкую про те, що зрадила свої цінності і була такою недоброю до себе. Але, як ви побачите в наступному підрозділі, я лише учениця в цій сфері, а жаль – це суворий, але справедливий учитель, чиї уроки співпереживання і співчуття є вкрай важливими складовими щирого життя.

Осмислення жалю

Невдача навчила мене тому, наскільки важливий жаль. Це одне з найпотужніших емоційних нагадувань про необхідність змін і духовного росту. Насправді я почала вірити у те, що жаль – це своєрідне «три в одному»: функція співпереживання, заклик до сміливості і стежка до мудрості. Як і всі емоції, жаль можна використовувати конструктивно або деструктивно, але повне його відкидання буде неправильним й небезпечним. Життєвий девіз «БЕЗ ЖАЛЮ» не означає «жити сміливо», він означає «жити без рефлексії». Жити, не жалкуючи ні за чим, означає вірити в те, що вам нічому вчитися, нічого виправляти і неможливо стати сміливішим у житті.

Один мій товариш, який знав, що я досліджую каяття, надіслав мені фотографію хуліганистого на вигляд хлопця з татуюванням «БЕЗ ЖАЛЮ» на грудях. Пізніше я дізналася, що це кадр із фільму «Ми – Міллери».[80] Це чудова метафора для того, що я дізналася: якщо ви не відчуваєте жалю або маєте намір прожити життя, не шкодуючи ні за чим, гадаю, ви не второпали цінність цього почуття.

Одну з найглибших думок про жаль, яку я будь-коли чула, висловив Джордж Сондерс, виступаючи 2013 року в Сиракузькому університеті.[81] Він розповідав, як в його школі дражнили одну дівчинку, і, хоча сам він її не дражнив і навіть трохи захищав, він досі згадує це. Він мовив: «У цьому щось є, хоча й трохи банальне, і я не знаю, що із цим робити.

Найбільше в житті я шкодую про брак доброти.

Переді мною була інша людина, яка страждала, і я реагував… розсудливо. Стримано. Майже байдуже».

Під час опитування фокус-групи у Вест-Пойнті я поцікавилася в групи офіцерів, чимало з яких втратили в боях товаришів, про те, як поняття «жаль» вписується в їхній військовий досвід. Один офіцер мовив: «Я б не сказав, що це жаль. Це інше. Кожна втрата викликала глибоке горе. Я сам телефонував батькам загиблих. Я б помінявся місцями з кожним зі своїх солдатів, якби міг. Але я не міг. І я проходив це тисячі разів. Я вважаю, що робив усе, що можливо за обставин, у яких ми опинилися. Чи хочу я, аби все обернулося інакше? Щодня, щохвилини».

Цікавлячись, чи не підтримує він теорію «без жалю», я запитала, чи він будь-коли жалкував за чимось. Він відповів історією, на диво подібною до тієї, котру розповідав під час виступу Сондерс: «Так. Коли я вчився в середній школі, у нас була дівчинка, яка відрізнялася від інших. Це була дівчина з особливими потребами, інколи вона обідала з нами в їдальні. Вона була закохана в мене, і мої друзі дошкуляли мені цим. Якось вона запитала, чи можна сісти поряд зі мною, а я відмовив. Я глибоко шкодую про це. Я міг вчинити тоді інакше, але я цього не зробив. Я глибоко шкодую про це».

Я вважаю, що найбільше ми жалкуємо про брак сміливості – сміливості бути добрим, відвертим, говорити про свої почуття, встановлювати межі і бути добрим до себе. Саме тому жаль може стати місцем народження співчуття. У той час, як я згадую випадки, коли не була доброю або великодушною, коли воліла подобатися іншим замість того, щоб захистити когось або щось, що потребувало захисту, я відчуваю глибокий жаль. Але дещо я засвоїла: жаль навчив мене тому, що відмова від власних цінностей мені шкодить. Жаль за невикористаними можливостями зробив мене хоробрішою. Жаль за тим, що я присоромлюю або звинувачую людей, які мені не байдужі, зробив мене чуйнішою. Інколи найнеприємніший урок виявляється найважливішим.

Переворот

У вступі я написала: «Люди, які сміливо вирушають у зону дискомфорту і вразливості та розповідають правду про себе, – ось справжні крутелики». Гадаю, саме тому я так ціную історію Ендрю. У моїй книжці він справжній крутелик. Це людина, яка не мусила брати на себе провину; це лідер, який міг би перекласти провину на команду або нешанобливих представників клієнта. Натомість він мужньо подолав біль і визнав, що йому соромно, зателефонував до друга і відкрився йому, визнав свою провину, звернувся до співробітників і узяв на себе відповідальність за невдачу.

Дельта між зізнаннями «Я невдаха» і «Я зазнав невдачі» може здаватися незначною, але насправді вона величезна. Багато хто з нас марнує все своє життя, намагаючись видряпатися з болота сорому і дістатися місця, де можна дозволити собі бути недосконалим і повірити в себе.

Знищення – це жахлива доля для книжки, але це потужна метафора невдачі. Сміливість визнати свої помилки, поразки і невдачі та використати ключові знання після осмислення їх у житті, в родинах і на роботі призводить до таких самих результатів, як додавання живильного перегною до ґрунту: вона стимулює ріст і життєву силу. У своїй книжці «Повстання» («The Rise») Сара Льюїс пише: «Слово “невдача” недосконале. Щойно ми починаємо змінювати його, воно припиняє бути таким. Цей термін завжди вислизає з поля нашого зору не тільки тому, що про нього важко думати без здригання, але й тому, що, навіть коли ми готові говорити про це, ми часто називаємо випадок по-іншому – досвідом, що вчить, випробуванням, перетворенням, тільки не статичним терміном “невдача”».[82] Невдача може стати корисною, якщо ми готові виявляти цікавість, продемонструвати вразливість і людяність та застосовувати на практиці знання про процес підйому після падіння.

* * *

Неможливо бути сміливим у великому світі без принаймні однієї безпечної місцини, де можна здолати наші страхи і падіння

10. Вам доведеться танцювати з тим, хто вас привів

Осмислення сорому, самобутності, критики й ностальгії

Я відгукнулася всім серцем, коли Ендрю порівняв сором із борсанням під скелею. Я точно знала, про що він казав, описуючи безглузді спроби ухвалити рішення, коли застрягаєш в неймовірно темному, важкому і задушливому місці. Відчуваючи сором, ми опиняємося в полоні лімбічної системи мозку,[83] яка обмежує наші можливості до «бігти, битися або завмерти». Ці реакції виживання рідко залишають місце для розважливості, саме тому більшість із нас розпачливо вовтузяться під скелею, шукаючи рефлективного полегшення у схованці, звинуваченнях, докорах або в догоджанні іншим людям.

Мене також надихнула готовність Ендрю набити синців, вибираючись з-під скелі, а потім вдатися до дій. Для цього необхідна не лише самосвідомість і вміння розпізнавати емоції, але також готовність і бажання осмислювати події навіть тоді, коли, подібно до Ендрю, ми розуміємо, що процес виборсування з-під скелі спонукає нас відкритися і тому вимагає більшої мужності. Більшість із нас розробила способи перекладати болючі тягарі на інших або тлумити біль, отож, зустрівшись із Ендрю, щоб показати написане про нього, я сказала йому, що в захваті від його свідомості. Він пояснив це вивченням теми сорому і здатністю визнати його наявність.

Його аналогія зі скелею нагадала мені про дві речі. По-перше, про опис другого акту, яким зі мною поділилася Дарла, продюсер з Pixar: «Герой шукає шляхів розв’язання проблеми. До кульмінації він розуміє, як найкраще її вирішити. Цей акт містить “мить найбільшої кризи”». По-друге, про один період мого життя, коли я намагалася діяти з позиції сорому. Це досконала повчальна історія про небезпеку ухвалення рішень під скелею. Я хочу поділитися нею з вами з кількох причин. По-перше, хоч ми й не можемо повернутися назад і змінити минуле, ми можемо отримати користь, розмірковуючи про деякі минулі падіння і розглядаючи їх крізь призму практики підйому після падіння. У цьому випадку я змогла озирнутися назад і побачити, де саме сила сорому і страху змогла притлумити мою цікавість.

Ця історія також показує, як виклад думок на папері може стати надзвичайно потужним інструментом розкриття історій, які ми складаємо. Коли я у вихорі бурхливих емоцій пишу свою БПЧ у формі листа або просто фантазую про те, що хотіла б комусь сказати, це допомагає мені зрозуміти історію. Як я вже згадувала у розділі 3 («Визнання історій»), у процесі дослідження я з’ясувала важливість письмового викладу й оповіді, але саме ця історія пояснила мені все докладно. Приємно знати про певну конструктивну користь усіх цих уявних розмов і планів помсти, які я прокручую в голові, поки не засну.

Ця історія – чудове нагадування про користь роботи з психотерапевтом чи тренером з особистого росту або участі у групі підтримки, яка дає нам простір для вивчення емоцій і досвіду без осуду іншими. Мій психотерапевт Діана по закінченні наших сеансів вийшла на пенсію (я знаю, про що ви подумали). Відтоді мені нелегко знайти безпечне місце для самоаналізу. Я зустрічалася з фахівцем в галузі лідерства, щоб вирішити одну специфічну кризу на роботі, і це був безцінний досвід, але, описуючи цю історію для книжки, я усвідомила, що мені потрібна стала підтримка. Я вважаю, що нам усім це потрібно. Нечесно просити своїх рідних надавати простір для занурення у власні емоції, яке є обов’язковою складовою етапу розпізнавання, особливо якщо наші рідні є частиною історії. Те саме стосується колег.

Упродовж останніх двох років я була здивована і зворушена кількістю лідерів, які або тісно співпрацюють з психотерапевтом чи тренером, або входять до невеличкої групи інших лідерів, які зустрічаються, щоб підтримати один одного в опрацюванні важких емоційних проблем. Я пригадала, зокрема, групу з восьми виконавчих директорів з Далласу, які запросили мене приєднатися до них торік під час однієї з їхніх регулярних зустрічей підтримки. Протягом багатьох років ця група збирається разом, щоб поділитися і опрацювати певні питання, про які я розповідаю в цій книжці: як залишатися собою, віддаватися справі, падати і підводитися. Насправді кожен із членів групи написав свою історію, взявши за приклад подорож героя Джозефа Кемпбелла.

Коли ми познайомилися, декілька чоловіків поділилися історіями власних життєвих подорожей, що змінили їх. Ці розповіді були сповнені мужністю, сумом, несамовитим успіхом і нищівними особистими й професійними поразками. Група, яку вони створили, стала тим, що я називаю «безпечним сейфом» – місцем, де люди можуть чесно поділитися своїм досвідом, знаючи, що до їхніх розповідей поставляться шанобливо і зберігатимуть їх у таємниці. Історія, яку я збираюся розповісти, нагадала мені про те, чому ми усі потребуємо такої підтримки: неможливо бути сміливим у великому світі без принаймні однієї безпечної місцини, де можна здолати наші страхи і невдачі.

Неправильна вимова та запальний норов

Сортуючи електронні листи, я спочатку дивлюся на ім’я відправника і тему кожного повідомлення. Бездумно відкривати повідомлення – наче відчиняти двері, не зазираючи в вічко: це може бути небезпечно. Того дня, кілька років тому, переглядаючи вхідну пошту і побачивши одне ім’я, я здригнулася, хоча спершу не могла збагнути чому.

Я перечитувала це ім’я знов і знову, намагаючись пригадати, звідки я знаю відправника: університет? церква? школа дітей? сусіди? заходи, на яких я виступала? Нічого. Я трохи відсунула крісло назад і прочитала ім’я вголос. Коли ж мені нарешті сяйнуло, я закотила очі так, що й досі дивуюся, як вони не опинилися на потилиці.

Лист був від жінки, яку ми назвемо Памелою. У цьому імені така ж кількість складів, як і в її справжньому імені, що аж ніяк не важливо, якщо не враховувати того, що мене дратує те, як вона вимовляє своє ім’я по складах, начебто мені два рочки і я досі вчуся вимовляти слова.

Я зустріла Памелу кілька тижнів тому, після виступу на благодійному заході з обідом. Уперше я побачила її, коли стояла в черзі до шведського столу відразу після лекції. Я встановила доволі чіткі обмеження щодо харчування на подібних заходах. До виступу я не їм. Це означає, що, якщо мене запрошують виступати на заходах з обідами, я їм до приїзду і п’ю лише воду. Я надто нервуюся, аби їсти, до того ж не дуже зручно виколупувати залишки їжі із зубів, сидячи за столом перед сценою в оточенні сотень людей, що спостерігають за тобою.

Я також не люблю їсти після заходів, тому що я надзвичайно інтровертна. Люди, які не знають мене, завжди припускають, що я екстраверт, у той час як ті, хто добре мене знає, вважають інтровертність однією з моїх визначальних рис. Мені комфортно на сцені, тому що це моя робота, але на коктейльній вечірці ви побачите мене із застиглою посмішкою, бо я прагну згорнутися калачиком під столом. Того дня я долучилася до невеликої групи студентів, щоб швидко пообідати з ними після лекції. Мені було цілком комфортно: я люблю розмовляти зі студентами. Я відчуваю себе з ними як вдома.

Стоячи в черзі до буфету, я відразу зауважила Памелу. Я не знаю точно, що саме вона казала людям, які стояли між нами, але побачила, як вона оминає їх один за одним, наближаючись до мене. Нарешті, коли між нами залишилися лише дві людини, я почула, як вона каже жінці позаду мене:

– Даруйте, мені потрібно поговорити з доктором Браун про захід.

Коли я нарешті обернулася, вона опинилася буквально за кілька сантиметрів від мене. Протискаючись іще ближче, вона простягнула мені руку. Я відступила назад, наскільки вдалося, але відстань між нами і далі не перевищувала півметра. Отож я лише підняла брови, вітаючись, і сказала:

– Привіт, я Брене. Приємно познайомитися.

Між нами було збіса мало місця, щоб ручкатися.

До цього часу переді мною залишалося лише три людини. Я обернулася, аби ми обоє дивилися вперед, і заговорила з нею через плече:

– Отже, ви одна з організаторок заходу? Усе минуло дуже добре.

– О ні, – відповіла вона. – Я представляю велику мережу організацій. Я хотіла поговорити з вами про можливість участі в деяких наших заходах. Я ходжу на лекції, наче розвідниця, шукаючи талановитих промовців.

Її хитрість трохи мене роздратувала, але я зуміла стриматися. За три хвилини, поки я брала столове начиння, салат з куркою і бляшанку із содовою, я дізналася від Памели три речі.

1. Вона ненавидить свою роботу, тому що її начальники завжди кажуть, що в разі скорочення штату її посаду ліквідують першою.

2. У неї немає освіти в галузі психічного здоров’я, але вона бачила стільки презентацій, що може говорити на ці теми краще, ніж більшість людей, які заробляють на життя лекціями.

3. Вона мріє припинити розшукувати промовців і сама стати лекторкою.

Залишивши позаду тарілки, наїдки та напої, я обернулася до неї, промовила: «Гаразд, було приємно з вами познайомитись» – і пішла геть. Я сіла за стіл, зарезервований для нашої групи. Там було ще порожньо, студенти залишили свої сумки і програмки, аби ніхто не посів їхніх місць. Я навмисне сіла на вільне місце між двома позначеними, щоб приділити увагу студентам. Памела, котра рішуче йшла за мною, поставила свою тарілку поряд з моєю і переклала чиюсь куртку і програмку, звільняючи для себе місце.

Я ще не встигла нічого сказати, а вона вже сиділа поруч. Я зиркнула на неї, примруживши очі і стиснувши губи.

– Мої шефи відрядили мене знайти хороших промовців. Я б могла виступати краще, ніж більшість із них. Звісно, я не можу сказати їм про це. Вони хочуть дипломованих фахівців, неначе перелік умовних позначень біля вашого імені робить вас добрим оратором. Але я не можу нічого їм відповісти, тому що вони нагадають мені, що я не маю для них жодної вартості. Мені так хочеться сказати їм, що не можу знайти гідних промовців, і запропонувати свої послуги! Але вони надто недоумкуваті і схиблені на грошах, щоб визнати талант, який перебуває просто перед їхнім носом.

До столу підійшли студенти. Юнак, чиї речі вона пересунула, на мить зніяковів, а потім сів на інше місце. Памела практично підскочила зі свого стільця їм назустріч, вона пронизливо лементувала:

– Погляньте! Погляньте! Нам пощастило обідати з промовцем! Хіба вона не дивовижна? Вона просто диво!

У її словах я відчувала гіркоту і страх. Вона чимдуж намагалася вдати хвилювання перед студентами, а мені було цікаво, скільки часу вона зможе стримувати гнів і обурення. Я не розуміла, чому вона так сердиться, але було зрозуміло, що це так. Я залишалася за столом півгодини, намагаючись зосередитися на розмові зі студентами, а потім підвелася. Студенти дивилися на мене з розумінням і дещо нервовим відчаєм через те, що залишаються поряд із цією жінкою. Памела витріщалася на мене з ледве прихованою зневагою. Так хотілося сказати їй: «Дякую за зіпсований обід», але це було б поганим тоном. Я лише сказала: «Будь ласка, вибачте, але мені потрібно збиратися на літак».

Спогаду про зустріч з Памелою вистачило, аби завагатися перед тим, як прочитати її листа. Я переглянула кілька інших повідомлень, зробила собі чашку кави, знову сіла біля комп’ютера і прочитала лист.

Докторе Браун!

Я сказала моїй начальниці Шеріл, що настійно рекомендую вас виходячи з того, що більшості учасників конференції, здавалося, сподобалась ваша презентація. Ймовірно, вона зв’яжеться з вами протягом кількох найближчих тижнів.

І невеличка дружня порада: якщо ви збираєтеся позиціонувати себе як експерта і вченого в своїй галузі, гадаю, вам важливо правильно вимовляти імена ваших колег. Коли ви цитували Пему Чодрон, ви сказали: «ПІ-ма ЧУ-дрон». Правильна вимова – Пе-ма Чод-рон.

З повагою,

Памела

Слова чітко читалися на моніторі, але в моїй голові вони почали стрибати, безладно змішуючись в одну купу зі страхом. Невже я зганьбилася? Вона поцілила в яблучко, викликавши в мені сором і збентеживши. За кілька секунд я обернула фразу «Якщо ви збираєтеся позиціонувати себе як експерта і вченого» на «Припиніть вдавати, що ви експерт і вчений». Я відчувала себе переляканою школяркою.

Я потрапила в полон «тієї миті», яку описувала десяткам тисяч людей. Я навіть написала книжку про цю мить, коли сором затоплює вас із такою силою, що ви вмикаєте режим виживання «зроби або помри».

Яка іронія: я завжди застерігаю людей – особливо фахівців в галузі психічного здоров’я – не спокушатися сподіваннями на те, що вони можуть опанувати ці миті тільки тому, що знають, як усе відбувається. Ми маємо причини називати сором емоцією, що охоплює.

Якби я була здатна шепотіти у власне вухо, коли витріщалася на цей лист і змагалася із прикрим відчуттям викритої самозванки, я б сказала собі: «Це саме та мить. Нічого не роби. Не кажи нічого. Просто дихай і залиш це позаду. Не ховайся. Не заглиблюйся в деталі. Не давай відсічі. Не говори, не пиши і не спілкуйся ні з ким, поки емоційно не встанеш на ноги. З тобою все буде гаразд».

На жаль, я не могла прошепотіти собі ці слова підбадьорення. Неправильно вимовлене ім’я Пеми Чодрон покликало до життя причини для сорому, пов’язані із сумнівами у своїй компетентності. Я уявляла собі, що говорила не як вчений, а як Мінні Перл, комедіантка, котра вдавала сільську простачку у телешоу: «Гей-гей-гей! А тепер привітаємо нашу маленьку буддійську подружку, сестру ПІ-му ЧУ-дрон!» Бринькають банджо.

Моє серце закалатало, і лють охопила мене з такою силою, що я почала тремтіти. Я знерухоміла в кріслі. Мої очі палали. Градус напруги був нестерпним, і мені здалося, що ще одна хвиля бездіяльності закінчиться візитом до відділення невідкладної допомоги у випадку спонтанних людських займань. Нарешті я грюкнула кулаком по столу. «Ох ця пласкопика пасивно-агресивна дурепа!» – верескнула я. Я вдихнула якнайбільше повітря через ніс і видихнула ротом. Іще раз. Іще. Я заспокоїлася. Це був не той добрий, лагідний спокій, якому я навчаю людей, а спокій, який спадає перед обміркованою помстою.

Я вийшла з поштової скриньки і відчинила Microsoft Word. Я хотіла спочатку написати відповідь у Word, щоб упевнитися, що там не буде мимодруків чи граматичних помилок. Ніщо не зашкодить моїй вбивчій зброї сильніше, аніж «іхній» замість «їхній» або «ефект» замість «афект».

Я створила новий документ, і, як співає Чарлі Деніелс у пісні «Диявол вирушив до Джорджії» («The Devil Went Down to Georgia»),[84] з-під моїх пальців вилітав вогонь:

Диявол свій відчинив футляр

І сказав: «Я виступ почну»,

І вогонь з-під пальців його вилітав,

Коли ними провів по смичку.

Потім смичком він по струнах заграв,

І почався бісівський бедлам,

І оркестр чортів йому підіграв,

І звучало це все якось так.

З кожним ударом по клавішах я почувалася краще. Я писала і редагувала, писала і редагувала. Закінчивши, я скопіювала лист і вставила його в повідомлення, адресоване Памелі. Лише на частку секунди, перш ніж натиснути «Відправити», я запанікувала. Невпевненість затопила мене з головою. Важко подолати вогонь вогнем, якщо немає прикриття. Мені була потрібна підтримка і дещиця схвалення.

Окрім того, що я перфекціоністка і ретельна виконавиця, я експерт в опитуваннях. Маєш сумніви – зроби соціологічне опитування! Зателефонувавши кільком друзям, я пояснила їм ситуацію і попросила поради. Після п’яти дзвінків я упевнилася, що: 1) вона і справді пласкопика, пасивно-агресивна дурепа; 2) я не повинна надсилати цього листа. Двоє моїх друзів вважали, що це поставить під загрозу мої шанси працювати для цієї великої організації; одна подруга сказала, що уникає конфліктів за будь-яку ціну і радить мені чинити так само; а двоє інших друзів вважали, що це марнування мого часу і енергії.

Я не була упевнена. Я склала чудову відповідь. Мені не хотілося викидати такий витвір мистецтва. Плюс у мене була можливість зробити боляче тому, хто заподіяв біль мені, а така можливість з’являється не щодня. Нарешті я роздрукувала лист Памели і свою відповідь та поклала їх до сумки. Наступного дня я мала зустрітися з Діаною. Вона може допомогти ухвалити рішення.

Я гепнулася на диван Діани, витягнула листи і сказала: «Мені потрібна твоя допомога. Я божеволію». Ми обоє гмикнули, а потім я пояснила: «Насправді ні. Просто одна ситуація доводить мене до сказу – про божевілля загалом не йдеться».

Я розповіла Діані усю історію. Розповіла, як Памела перетнула межу, розповіла про обід і про все. Потім вголос прочитала лист Памели. Діана скривилася. Я зауважила її гримасу і запитала:

– Доволі паскудно, так?

Діана відповіла:

– Так, загалом паскудно.

Я сказала, що вважаю Памелу пласкопикою пасивно-агресивною дурепою і що всі мої друзі теж так вважають. Діана кинула на мене погляд, який промовляв: «Мене не цікавлять результати твого опитування». Діана не схвалювала моєї звички покладатися на думку інших.

– Гаразд, у будь-якому разі… ти готова почути мою відповідь?

Діана відповіла згодою.

Я розгорнула аркуш із листом і почала читати:

«Шановна Памело,

я отримала вашого листа щодо можливості співпраці у майбутньому. Я надсилаю копію цього листа Шеріл, вашій керівниці, оскільки він стосується вас обох.

У мене є деякі серйозні застереження щодо співпраці з вашою організацією. Під час нашого обіду в Маямі ви сказали, що ваші начальники «недоумкуваті і думають лише про гроші». Я не впевнена, чи це точний опис атмосфери у вашій організації, чи лише недоречний вислів щодо вашого розчарування роботою. Однак я вважаю ці коментарі украй непрофесійними, особливо якщо вони належать людині, яка публічно представляє таку шановану організацію.

По-друге, я розумію ваше бажання стати лектором; проте мене занепокоїло, коли ви згадали, що розмірковуєте над тим, щоб сказати керівництву, ніби ви не змогли знайти відповідного промовця, з надією, що вони запросять виступати вас. Хоча я згодна з вашою заявою про те, що диплом не є обов’язковою умовою для того, щоб стати успішним оратором, я щиро сподіваюся, що ви розумієте необхідність навчання і професійної підготовки. Незалежно від ваших талантів, ваше позиціонування себе як фахівця в галузі психічного здоров’я матиме серйозні етичні наслідки для вашої організації.

Знову ж таки, я ціную те, що ви порекомендували мене Шеріл; проте, перш ніж погодитися виступати під час заходів вашої організації, мені потрібні деякі пояснення щодо осторог, викладених у цьому листі.

Усього найкращого, Брене Браун,

доктор наук, ліцензований фахівець у галузі соціальної роботи».

Я сяяла від утіхи. Мені здавалося, наче я аж виросла, читаючи цього листа. Я відчувала гордість і пиху, наче третьокласниця, яка читає матері подячну грамоту від вчителя.

Діана промовила:

– Ого! Ти поставила в копію її начальницю. Вирішила залишити від неї ріжки та ніжки, еге ж?

Я всміхнулася:

– Як каже мій тато, «біда тобі, воле, коли корова тебе рогом коле».

Діана мить помовчала, а потім відповіла:

– Авжеж. Але скажи мені… коли ти уявляєш, як Памела читає цей лист, що, на твою думку, вона має відчувати? Що ти хочеш змусити її відчути, коли вона читатиме цей лист, знаючи, що її начальниця отримала копію?

Мнучи аркуші, я розмірковувала, із чого почати. Я упевнена, що на підсвідомому рівні знала, які відчуття хочу викликати в ній, і я знала, що саме це бажання спонукало мене написати так. Я поміркувала якусь хвилину, а потім відповіла Діані:

– Я хочу, аби вона відчула себе нікчемою. Хочу, аби відчувала себе викритою. Хочу, аби відчула страх, наче її упіймали. Хочу, щоб вона корчилася від сорому… Хочу…

Пекуча хвиля здійнялася від грудей до мого обличчя, пропікаючи наскрізь. Того разу це не був вогонь люті – це був повільний опік істиною. Жахлива тиша сповнила повітря кімнати, яка зробила те, що завжди робить, коли на мене спадає болюче прозріння, – стала нестерпно задушливою. А я відчувала себе нестерпно нікчемною.

І, наче цього було недостатньо, на обличчі Діани з’явився знайомий мені дивний вираз – як завжди, коли вона мусить сидіти в тиші, поки я осягаю істину. Вона примружила очі, трохи стиснула губи і дивилася на мене поглядом матері, котра спостерігає за дитиною, яка нарешті щось второпала. Я знала цей погляд: я сама дивилася так безліч разів – як мати, як викладач і як соціальний працівник.

Її обличчя промовляло: «Мені це також не подобається, але саме тому ми тут. Просто тримайся. Я не можу зцілити тебе від страждань, але я поруч, щоб допомогти тобі подолати їх».

Я поклала на диван свої листи. Потім скинула туфлі, притиснула коліна до грудей і обійняла їх, притулившись чолом до ніг. Я завмерла.

– О боже! Не можу в це повірити. Це жахливо! – Я повільно повторила щойно сказані слова. – Я хочу, аби вона відчула себе нікчемою і викритою дурепою. Хочу, щоб їй було соромно, страшно і принизливо. Хочу, щоб вона відчувала себе самозванкою, упійманою на гарячому.

Діана досі мовчала. Це було доброзичливе, поблажливе, життєдайне мовчання. Вона зуміла допомогти мені повірити у нормальність божевілля. Як би божевільно ми не поводилися, ми залишаємося собою, і єдина небезпека такого стану – нерозуміння того, що саме ти робиш і навіщо. Мені ніколи не соромно при Діані. Ніколи.

Не підводячи голови, я сказала:

– Я усе досконало розумію, але ненавиджу це відчуття. Це маячня…

Діана завжди знає, що треба сказати у такій ситуації: нічого.

Поки я тулилася чолом до колін, я зрозуміла, що мала сказати це вголос. Десять років вивчення сорому навчили мене робити те, що лякає і, на перший погляд, суперечить здоровому глузду – говорити про свій сором. Я мала сказати вголос: «Мені так соромно за неправильно вимовлені слова і таке інше. Я відчуваю себе дурненькою і нікчемною, викритою і зганьбленою, наляканою самозванкою, упійманою на тому, що вдавала розумну».

Ми ще довго сиділи мовчки. Звісно, я хотіла, аби саме Памела відчула себе викритою самозванкою, бо саме так почувалася зараз я. Я ніколи не напишу вдосталь книжок і не отримаю стільки наукових звань, аби відповідати стандартному уявленню про високочолих розумників у розумінні The New Yorker, або Ліги плюща, або будь-яких інших. Жодні дипломи і звання не здатні змінити того, що я мешканка Техасу в п’ятому поколінні, з недосконалим знанням граматики, звичкою лаятися, коли я втомлена або роздратована, і постійною боротьбою з неправильною вимовою і неформальним сленгом.

Поки я сиділа в некомфортному мовчанні, мені на згадку спала страхітлива сцена з фільму «Мовчання ягнят»,[85] коли Ганнібал Лектер розкриває характер агентки ФБР Клариси Старлінґ, зіграної Джоді Фостер: «Ви та-а-ака честолюбна, хіба ні? Знаєте, на кого ви схожі із цією гарною сумкою і в дешевих туфлях? Ви схожі на селючку. На добре відмиту, метушливу селючку, якій бракує смаку. Правильне харчування трохи видовжило ваші кістки, але від бідних білих покидьків вас відділяє лише покоління, адже так, агенте Старлінґ? Оцей акцент, який ви так відчайдушно намагаєтеся приховати, – Західна Віргінія. Чим заробляє на життя ваш батько? Він шахтар? Від нього смердить гасом?»

Я хотіла, щоб Діана щось сказала і полегшила мій стан. Я хотіла, щоб вона почала цькувати Ганнібала Лектера і всіх інших злих гномів та змусила їх піти геть. Але вона ніколи не втручається в життєво важливий процес усвідомлення чогось. Наші сеанси у тому й полягають, щоб дозволити усім болючим знанням, які живуть у моїй голові, увійти в моє добре захищене серце. Для цього мені потрібен простір, і Діана мені його надає. Вона надає мені стільки простору для почуттів, аби я могла лаятися, кидатися з кулаками і ненавидіти людей. Вона надає потрібний мені простір, аби я могла бути виснаженою, недосконалою і злою. Вона неймовірний слухач.

Нарешті я опустила ноги на підлогу, підвела очі і промовила:

– Це боляче. Це значно гірше за роздратування. Значно болючіше за злість.

Діана відповіла:

– Так. Це важче, ніж роздратування.

Потім ми знову надовго замовкли.

Нарешті я поглянула на неї і сказала:

– Отже, написання роздратованого листа – це доволі надійний інструмент? Якщо з’ясуєш, які відчуття хочеш викликати у людини, то зрозумієш, що відчуваєш сам?

За час нашого знайомства Діана добре вивчила мою любов до формул та інструментів. Вона відповіла:

– Усі ситуації різні, але я вважаю, що це може допомогти зрозуміти свої відчуття, особливо коли ти в режимі «корова рогом коле».

Розпізнавання

Я упевнена, що вогонь з-під пальців і страх спонтанного самозаймання – це надійний психологічний показник емоцій. Моє перше падіння на арені в цій історії сталося, коли я прочитала лист Памели. Однак тої хвилини я ще не практикувала процесу підйому після падіння і тому обрала помсту замість цікавості. Моє друге падіння відбулося на кушетці Діани, коли я зрозуміла, що мій лист був дошкульною спробою перекласти свій сором на Памелу. На щастя, завдяки допомозі Діани того разу я обрала цікавість.

Якщо щиро, вибір цікавості, коли мені соромно, – це те, про що мені треба пам’ятати усе життя. Я поділилася цією історією з батьком і сказала йому, що нам потрібно придумати нове прислів’я про рогату худобу. На щастя, ви не чули тієї розмови. Я успадкувала від нього любов до метафор, і ми півгодини проговорили про биків в емоційній порцеляновій крамниці і про восьмисекундне стрибання на «дикому бику» задля дозволу виступати на родео. Нарешті ми припинили розумувати і вирішили придумати щось простіше.

– Як щодо фрази «Коли маєш справу з биком, візьми півгодинний тайм-аут?» – спитала я.

Відповідь мого батька містить усе, що вам потрібно знати про нас:

– Та ні, подруго, це не звучить і не додає бикові авторитетності, але якщо ти зумієш замкнути його в хліву, поки даєш лад своїм емоціям, то порятуєш себе від серйозних ушкоджень.

Осмислення

Аби дістатися до дельти і ключових знань, я мала розібратися із соромом, самобутністю, критикою і ностальгією. Причина цього – в складності опиратися сорому. У своїх попередніх книжках я розповіла про чотири елементи стійкості до сорому, які виявила під час досліджень.[86] Чоловіки й жінки з високим рівнем стійкості до сорому мають наступні якості.

1. Розуміють, що таке сором, і знають, які думки й очікування він у них викликає.

2. Практикують критичне усвідомлення, перевіряючи реальністю думки` й очікування, що спонукають нас думати, ніби недосконалість означає неповноцінність.

3. Відкриваються іншим і діляться своїми історіями з особами, яким довіряють.

4. Говорять про сором – вживають слово «сором»; говорять про свої почуття і просять те, що їм потрібно.

У процесі перевірки реальністю думок, які спонукають нас соромитися, ми часто маємо заглибитися у суть особистості, замислитися про ярлики і стереотипи. Ми також повинні дослідити, чи наші очікування, як це часто трапляється, не вкорінені в ностальгію або небезпечну практику порівняння того, що відбувається, з відредагованою версією того, «як має бути».

Осмислення власної суті

Я щиро люблю штат Техас, але вважаю цю любов нешкідливим збоченнямі обговорюю її тільки з повнолітніми.[87]

Моллі Айвінс

Самовизначення – це душа процесу підйому після падіння. Ми маємо бути цілісними, аби бути щирими. Щоб прийняти і полюбити себе такими, які ми є, ми повинні відродити і повернути собі ті частини себе, від яких ми роками відмовлялися. Ми маємо повернути в домівку душі всі частини себе. Карл Юнґ назвав це індивідуацією.

У своїй книжці «Знаходження сенсу в другій половині життя» («Finding Meaning in the Second Half of Life»)[88] юнґіанський аналітик Джеймс Голліс пише: «Мабуть, найвагоміший внесок Юнґа – це ідея індивідуації, яка є проектом завдовжки в життя, покликаним наблизити людину до цілісності, закладеної в нас, щоб стати такими, якими нас створили боги, а не батьки, плем’я чи, зокрема, его, яке легко залякати або спокусити пихатістю. Шануючи таємницю інших, наша власна індивідуація закликає кожного з нас звернутися до своєї власної загадки і стати більш відповідальними за те, хто ми є в цій подорожі, яку називають життям».

Одна з найбільших перешкод у процесі ставання собою полягала для мене в тому, щоб визнати, що я не така, якою, на мою думку, маю стати, і не така, якою завжди себе уявляла. Навчаючись у дев’ятому класі, я хотіла позбутися своєї «техаської» сутності. Я хотіла стати подібною до Енні Голл.[89] Я мріяла про час, коли стану вишуканою нью-йоркською інтелектуалкою, житиму в богемному кварталі Сохо і щотижня ходитиму на прийом до дорогого психоаналітика. Я хотіла бути ерудованою, стильною і по-модному складною.

Однак, як з’ясовується, у мене більше спільного з Енні Оуклі,[90] аніж з Енні Голл. Я успадкувала любов до лихослів’я від низки предків. Я також називаю морозильну камеру морозильнею, а кухонну раковину – змивалкою. Я виросла, полюючи на оленів і стріляючи по пляшках. Я не розумію, чому ніхто не вживає розмовних слів. Вони зручні. (Навіщо казати: «Обережно, діти, пильнуйте, щоб не випустити з рук ці склянки і не розбити їх», якщо можна сказати: «Альо, гараж, не гепніть ці склянки»). Крім того, «альо, гараж» звучить краще, ніж «обережно, діти». І, як зазначила Памела, я можу неправильно вимовляти слова.

Якось я отримала листа з проханням уникати фраз, які апелюють до «жорстокого поводження з тваринами». Ураховуючи мою гидливість і брак толерантності до насильства, я була шокована. Однак, розповідаючи історію про виховання перед великою аудиторією, здається, я справді сказала щось штибу: «Я не могла змусити дітей одягнутися і літала будинком, наче курка без голови. Нарешті, коли Чарлі відмовився підняти руки, аби я натягнула на нього футболку, я сказала: “Зараз я здеру з тебе шкіру, як із кролика! Ми запізнюємося до школи. І я не жартую!”» Визнаю, це звучить доволі грубо. Але, чесно кажучи, ви цього навіть не зауважуєте, якщо чули подібні слова все своє дитинство. Зовсім не йдеться про те, щоб уявити собі курку без голови або здирання шкури з кролика.

Інколи я отримую і приємні листи. У них не хвалять мій дивовижний науковий виклад або дикцію, але це все одно приємні листи. Якось під час виступу в місті Бойсе, штат Айдахо, коли мікрофон удвадцяте впав зі стійки, я роздратовано вигукнула перед півторатисячною аудиторією: «А щоб ти всрався!» Я отримала милого листа від жінки, яка писала: «Я розчулилася, коли ви це сказали. Я не чула цього вислову, відколи померла моя бабуся».

Повільно, але впевнено я відпустила свій манхеттенський образ і почала намагатися прийняти себе справжню. Приглядаючись до «власної загадки», я бачу дівчину, яка:

– народилася в Сан-Антоніо;

– закінчила Університет Техасу в Остіні;

– святкувала весілля в традиційному дешевому салуні;

– викладає в університеті Г’юстона;

– народила двох дітей в медичному центрі Техасу;

– живе з родиною в Г’юстоні;

– призвичаєна до гірських ландшафтів Техасу;

– проводить літню відпустку за риболовлею в Ґалвестоні;

– усе своє життя любить Техас.

Але я також бачу хмари, які відкидають тіні на пагорби і долини мого життя і цього штату. Копирсаючись у своєму техаському корінні заради того, щоб зібрати докупи всі частини себе і стати людиною, якою я є насправді, я дізналася щось дуже важливе про зв’язок між моєю нищівною проникливістю і вихованням. Неформальний девіз нашого штату: «Не жартуйте з Техасом!»

Щойно зіп’явшись на ноги, більшість дівчат у штаті чують настанови, які суперечать становленню особистості. Нас навчають непоєднуваному. Нас навчають бути то твердокам’яними, то ніжними. Мене навчали таким важливим речам, як-от: коли вдягати білі туфлі, як накрити на стіл і чому в пристойних родинах кладуть до салату лише біле куряче м’ясо. Але мене також учили плюватися, стріляти з рушниці і грати в американський футбол.

Нас навчають твердості характеру, а також як бути милими, і, що не менш важливо, нас навчають, коли саме бути твердими, а коли – милими. Коли ми дорослішаємо, наслідки того, що ти тверда і незалежна, коли маєш бути ніжною і безпорадною, не найприємніші. Дівчаток карають за це колючими поглядами і прізвиськами штибу «пацанка» або «упертюшка». Але коли ми доростаємо, наша надмірна свавільність або незалежність призводять до гнітючіших наслідків: зганьблення, кепкування, звинувачень і осуду.

Більшість із нас були надто юними і надто веселилися, щоб зауважити, коли ми перетнули межу між поведінкою «пацанки і панянки» і наші вчинки почали засуджувати. Тепер, як дружина і мати двох дітей, я можу точно сказати, коли це відбувається. Це відбувається того дня, коли дівчатка починають плювати далі, стріляти краще і подавати влучніші паси, ніж хлопці. Коли надходить цей день, нас починають повчати – делікатно або доволі прямолінійно, – що нам слід поводитися стриманіше, краще стежити за своїми манерами, не розумувати занадто і не викаблучуватися в школі, привертаючи увагу до свого інтелекту. Це також вирішальний день для хлопчиків. Це та хвилина, коли вони зустрічаються зі своїм «білим конем». Емоційний стоїцизм і самоконтроль винагороджують, а нестримні емоції карають. Уразливість тепер вважають слабкістю. Гнів стає прийнятною заміною страху, який відтепер заборонений.

Гадаю, не доводиться сумніватися в тому, що ці правила не тільки служать підтриманню наявної гендерної політики, але й шкодять – як чоловікам, так і жінкам. Не лише чоловіки перешкоджають інтеграції і нав’язують правила; жіноцтво робить це також. Хоча існує багато жінок, які прагнуть жити по-іншому, є чимало таких, хто плекає відданість системі, яка заперечує природність співіснування ніжності й суворості, доводячи кожну з цих рис до небезпечних крайнощів. Ніжність перетворюється на впокорене сюсюкання перед іншими. Твердість характеру перетворюється на викручування рук і лихослів’я.

Ці гендерні ролі й поведінку більшість із нас засвоюють у дитинстві, навіть якщо вони не віддзеркалюють того, ким ми є в глибині душі. Гендерна політика схожа на танець. Якщо ви будь-коли бачили пару, яка танцює швидку польку, то розумієте, про що я. Стать – це поєднання добре відпрацьованих танцювальних кроків і добре відрепетируваних компромісів. Не важливо, хто запрошує до танцю – для польки потрібні двоє. І якщо музика і танцювальні рухи можуть відрізнятися залежно від місця або оточення, основна мелодія залишається усе тією ж. Від Лонґ-Айленду до Кремнієвої долини страх здатися слабким спонукає чоловіків вдавати, що вони ніколи не бояться, не почуваються самотніми, збентеженими, вразливими і ніколи не помиляються; а невимовний страх здатися безсердечними, недосконалими, зарозумілими або недружніми змушує жінок вдавати, що вони ніколи не втомлюються, не мають амбіцій, не почуваються роздратованими і, звичайно, не бувають голодними.

Осмислення ностальгії

Слово «ностальгія» здається відносно нешкідливим, навіть дещо приємним, аж поки ми не дослідимо грецьке коріння слова: nostos означає «повернення додому», algos означає «біль». Романтизація нашого минулого задля полегшення болю виглядає спокусливою. Але вона також небезпечна. Насправді, як у випадку з моєю родиною, спокуслива ностальгія межує зі смертю.

Якщо вас виховували божевільні казкарі, які виховували мене, ностальгія стає популярною валютою. З’являється певна поезія в історіях життя отих трударів та гультіпак, чиї біди та нещастя стали легендарними в родині. Скільки б разів ми не чули ці історії, ми любимо їх, і нам подобається усвідомлювати, що в наших жилах струменіє дещиця злочинної крові. Але одного дня ностальгію цих історій прорізала істина: це сталося, коли я почала працювати над одним із останніх проектів магістерської програми – родинною генограмою.

Генограма – це інструмент, який використовують фахівці в галузі поведінкових моделей, аби створити візуальну карту стосунків клієнта і його родинної історії. Генограми містять складні символи й лінії, щоб показати зв’язок між історіями здоров’я і соціально-емоційних стосунків між членами родини. Я люблю карти і люблю стосунки, тому я радісно дістала папір, нагострила кольорові олівці і покликала маму, аби поговорити з нею про нашу родинну історію. Дві години опісля я дивилась на карту, яку можна було назвати: «Виснаження, Техас. Населення: родина Брене».

Дивлячись на цю карту, я зрозуміла: багато з того, що ми виправдовували складним життям, насправді було просто залежністю і проблемами з психічним здоров’ям. Так, там були прекрасні фольклорні розповіді про боротьбу, тріумф і виклик, але це також була суцільна низка історій травм і втрат. Пригадую, як я сказала: «Господи, мамо, це ж страшно! Якого дідька?» Вона відповіла: «Я знаю. Я це все пережила».

За два тижні я закінчила університет. Одинадцятого травня 1996 року я припинила вживати алкоголь і палити, а 12 травня 1996 року пішла на свої перші збори Товариства анонімних алкоголіків. Я не була упевнена, що я алкоголік, але в юності я була шибайголовою і не хотіла стати складним персонажем в чиїйсь байці або жертвою алкогольної залежності в чиїйсь генограмі.

У «Дарах недосконалості» я розповідаю про свій досвід спілкування з анонімними алкоголіками і про свою першу порадницю, яка вважала, що у мене «вінегрет залежностей» – схильність до усього потроху. Вона запропонувала мені перестрахуватися: водночас кинути пити, палити, бути замість батьків своїм братам і сестрам і почати нормально харчуватися. Я прислухалася до її поради, і, варто сказати, у мене відразу ж з’явилося багато вільного часу. Я вже майже двадцять років не вживаю алкоголь і не палю, набагато краще залагоджую родинні справи і смачно їм – бо сама так вирішила – один раз на день.

За ці двадцять років я зрозуміла, що насправді мені потрібне Товариство анонімних вразливців – місце зустрічей людей, яким властиво притлумлювати почуття, які супроводжують втрату контролю, плавати у невпевненості або зіщулюватися від страху, зітнувшись з емоціями. Відкинувши зі своєї родинної історії серпанок ностальгії, я побачила справжні травми, приховані за багатьма життями, і почала розуміти, чому ми не говорили про емоції, коли я була дитиною. Найгірше, що душевна травма позбавляє нас готовності і навіть здатності бути вразливими. І це треба відродити.

Інколи глибока любов до батьків або відчуття лояльності до родини сприяють створенню міфів, які перешкоджають зазирнути за лаштунки ностальгії і побачити істину. Ми не хочемо нікого зрадити; ми не хочемо бути першими, хто виявить допитливість, поставить питання або засумнівається в тому, що сталося. Ми запитуємо себе: «Як я можу любити і захищати свою родину, якщо осмислюю такі важкі істини?» Для мене відповісти на це питання можна іншим запитанням: «Як я можу любити і захищати свою родину, якщо не осмислю цих важких істин?»

Ми знаємо, що генетика заряджає рушницю, а обставини натискають на гашетку. Щоб навчити своїх дітей підводитися після падіння, ми насамперед маємо навчити їх знаходити істину. Я сказала своїм дітям: «Для вас випивка може бути не такою ж, як для ваших друзів. Ось що ви маєте знати і розуміти». Я також не вважаю історії своєї бурхливої юності розповідями про «старі добрі дні». Так, існують чудові родинні спогади і розповіді про божевільні пригоди, якими я люблю ділитися, але, коли йдеться про залежності, історії хвороб і психічне здоров’я, я вважаю, що ностальгія – смертоносна.

Стефані Кунц, авторка книжки «Там, де нас ніколи не було: американські родини і пастки ностальгії» («The Way We Never Were: American Families and the Nostalgia Trap»),[91] вказує на деякі справжні небезпеки ностальгії. Вона пише: «Немає нічого поганого в тому, аби радіти хорошому в минулому. Але спогади, як і свідки, не завжди промовляють “правду, лише правду і нічого, крім правди”. Ми маємо піддавати спогади перехресному допиту, визнавати і приймати невідповідності і прогалини в тих із них, які роблять нас гордими і щасливими, а також в тих, що завдають нам болю».

Кунц вважає, що найкращий спосіб перевірити реальністю ностальгійні думки – виявити і дослідити усі суперечливості і протиріччя, які часто приховані в наших спогадах. Вона наводить наступний приклад:

«Я узяла інтерв’ю у багатьох білих людей, які згадували про своє життя в 1950 – 1960-х роках. Ті, хто ніколи не піддавав ці спогади перехресному допиту, аби зрозуміти всю їхню неоднозначність, вороже ставилися до цивільних прав і феміністичних рухів, які вважали нищівними для гармонійного світу, котрий пам’ятали. Але інші розуміли, що їхні приємні переживання певною мірою залежали від несправедливих соціальних устроїв або гіркого досвіду інших. Деякі білі люди визнали, що в їхніх щасливих спогадах дитинства була присутня темношкіра хатня робітниця, яка завжди була поруч із ними, а тому не могла опікуватися власними дітьми».

Кунц делікатно зазначає, що люди, які осмислили свою ностальгію, не відчували провини або сорому за свої приємні спогади – натомість занурення в сутність ностальгії дозволило їм легше адаптуватися до змін. Авторка висновує: «Як окремі індивідууми і як суспільство, ми маємо навчитися розглядати минуле в трьох вимірах, перш ніж перейти в четвертий вимір майбутнього».

Одна із сюжетних ліній в розкішному і захопливому фільмі Паоло Соррентіно «Велика краса»[92] висвітлює біль, який часто лежить в основі ностальгії. Один з головних героїв – чоловік, котрий намагається примиритися з минулим і, шукаючи кохання і сенс в теперішньому житті, запитує: «Що не так із відчуттям ностальгії? Це єдина розвага, яка залишилася тим, у кого немає віри в майбутнє». Ностальгія може бути небезпечною розвагою, а може стати фундаментом для відчуття безнадійності або безпорадності після падіння. У процесі підйому після падіння потрібно озирнутися назад, аби рухатися вперед із серцем, що знову стало одним цілим.

Осмислення критики

Щоб уникнути критики – нічого не кажи, нічого не роби і будь ніким.

Аристотель

Не вся критика однакова, і, безумовно, в її основі лежать різні наміри. Коли я думаю про Аристотеля, то уявляю групу філософів, які зібралися в оливковому гаю для обговорення знання і його сенсу. Я думаю про критику як про обґрунтовані, логічні і шанобливо висловлені суперечливі думки людей, котрі мають спільну пристрасть до поширення знань і пошуку істини. Лише емоційні й особисті аргументи здаються мені перешкодою до знаходження істини. Критика – це соціальне спілкування між людьми, які ризикнули всім і поділилися своїми ідеями заради накопичення знань. Для того щоб критика була корисною, ви маєте ризикнути, підвищуючи ставки у грі.

Сьогодні, думаючи про критику, ми уявляємо зарозумілі, уїдливі особисті закиди від анонімних користувачів Twitter. Особисті емоційні нападки людей, які не мають жодного стосунку до вирішення проблем, мають нульову цінність і нічого не дають, – це лише спроба розірвати когось на шматки і звести нанівець зусилля інших без сенсовної пропозиції, чим замінити те, що знищене. Цей збочений різновид критики я називаю критикою «з дешевого місця» або «вистрілами з курячого гузна». Ось чому слова Рузвельта про марноту критика, який усе прораховує, знаходять такий відгук у людях. Для тих із нас, хто намагається жити на арені – намагається відкритися і бути побаченим за відсутності гарантованого позитивного результату, – критика «з дешевого місця» небезпечна. І ось чому.

1. Це боляче. Насправді жорстокі речі, що їх люди кажуть про нас, завдають болю. Братва на «дешевих місцях» має сезонний абонемент на трибуну арени. У них добре виходить те, чим вони займаються, і вони можуть ударити нас у найболючіше місце – викликати сором. Вони тиснутимуть на жінок коментарями щодо зовнішності, фігури, материнства і будь-чим іншим, щоб видовбати пробоїну в сподіваннях на досконалість і щастя. Чоловіків вони битимуть в найуразливіше місце – у будь-який прояв слабкості або неуспішності. Це небезпечно, тому що після декількох ударів ми так зіщулюємося, що стаємо задрібною мішенню. У нас важче поцілити, коли ми маленькі, але також нас важче зауважити.

2. Це не боляче. Ми переходимо до старого режиму: «А мені начхати, хто що думає». Ми припиняємо турбуватися або принаймні починаємо вдавати, що нам байдуже. Це також небезпечно. Зневага до думки інших людей – це також проблема. Броня, яку ми вдягаємо, щоб не переживати, важка, незручна і швидко відживає. Якщо ви поглянете на історію броні (як зробив би це будь-який закоханий в історію дослідник вразливості), то побачите вічну гонитву озброєнь і бойових стилів. Ви вкрили кожен сантиметр свого тіла бронею? Гаразд, ми почнемо битися конічним мечем, який може проникати в маленькі шпаринки. Ви затулили і ці отвори? Ми використаємо булави, які можуть травмувати крізь броню. Не турбуватися про те, що думають люди, – це омана, яка не приносить перемоги.

3. Коли критика «з дешевого місця» лунає на повен голос – а це найпоширеніший різновид критики, з яким ми стикаємося, – ми забуваємо, що вдумлива критика і відгуки часто приносять користь. Ми припиняємо вчити людей пропонувати конструктивні, корисні відгуки та критику і, щоб врятувати себе, зачиняємося для вхідної інформації. Ми починаємо існувати в лункій печері, де наші слова і дії не піддають сумніву. Це також небезпечно.

Коли ми припиняємо турбуватися про те, що думають люди, ми втрачаємо здатність до взаємовідносин. Але коли нас визначає те, що думають люди, ми втрачаємо мужність бути уразливими. Рішення полягає в тому, аби чітко з’ясувати, чия думка для нас є справді важливою. Я хочу, аби ви записали імена важливих для вас людей на папірці розміром три на три сантиметри. Це священне місце. Якщо ви не можете розмістити усіх на аркушику такого розміру, відредагуйте список. Це мають бути люди, які люблять вас не попри вашу недосконалість і вразливість, а тому, що вони притаманні вам. Коли ви лежите на арені долілиць, саме ці люди допоможуть вам підвестися, підтвердять, що падіння було жахливим, а потім нагадають про вашу хоробрість і запевнять, що будуть поруч наступного разу, коли ви впадете. Ви також маєте додати до цього переліку людей, досить сміливих, щоб сказати: «Я не згоден» або «Я думаю, що ти помиляєшся», і тих, хто розпитуватиме вас, побачивши, що ви дієте всупереч власним принципам.

Я ношу такий аркушик в гаманці. Таким чином, коли мені кортить знайти IP-адресу бовдура, котрий залишив на Amazon образливий відгук про мене, а не про книжку, я можу пригальмувати. Так, це боляче. Але його немає в моєму переліку. Намагаючись ухвалити важке рішення, замість того щоб заплющити очі і уявити, як реагуватимуть люди «з дешевих місць», я звертаюся до когось зі свого переліку, хто допоможе мені відповідати своїм власним стандартам.

Переворот

Коли я прочитала листа Памели, мене сповнювали сором і страх. Але справжній біль прийшов після порівняння моєї БПЧ з тим, що я дізналася під час своїх осмислень, і від розуміння того, що скеля не звалилася на мене – я сама залізла під скелю, споруджену мною. Ось мої головні висновки.

1. Я дотримувалася думки, що стан інтелекту, який описують поняттям «розумний», – це те, чим я не була, і усе, чим життя не дозволило мені стати. Я вважала, що «розумний» – це моя протилежність і не те, чим є я. Тоні Моррісон писала: «Визначення належать тим, хто визначає, а не тим, кого визначають».[93] І я дізналася, що маю переглянути те, що вважаю коштовним, і упевнитися, що я підпадаю під це визначення.

2. Я полюбила те, ким я є, і своє коріння. Так, деякі моменти моєї історії важкі та нищівні, але в ній є і багато прекрасного і сильного. Найголовніше – моє минуле зробило мене тою, ким я є.

3. Я зрозуміла, що здатна поводитися точнісінько так, як сама вважаю неетичним і дошкульним. Так, я отримала гидкого, зарозумілого листа, але моя здатність до жорстокості виявилася джерелом більшого болю, аніж хотіла завдати відправниця. Допитливість допомагає мені діяти, дотримуючись власних принципів. Зарозумілість не є частиною моєї особистості.

Я яскраво пам’ятаю, як іще підлітком сиділа з бабусею та її подругою Луїзою, дослухаючись, як вони сперечалися, яка пара танцюристів краща в танцювальному шоу Лоуренса Велка. Ми з бабусею обожнювали дивитися цей танцювальний конкурс по суботах. Увечері ми намагалися вивчити нові па і, пританцьовуючи, бігали будинком в піжамах і ковбойських чоботях. Я вела, і бабуся сміялася. Колись вона перемагала в конкурсах виконавців польки і вважала, що в цілому світі немає танцюристів, кращих за Боббі і Сіссі – найвідомішу пару з шоу Лоуренса Велка. Вона була переконана, що вони «пара в справжньому житті», і, на її думку, «немає нічого кращого за польку, яку танцюють закохані».

Того вечора ми замовили вечерю телефоном: яловичина на тості і консервовані зелені боби; ми запивали це холодним чаєм з високих коричневих пластикових стаканів. Наприкінці трапези бабуся дістала поцятковану блакитну пластикову тарілку з апельсиновими птіфурами із найкращої пекарні на півдні Сан-Антоніо.

Карлі, бабусин чоловік, сидів неподалік у вітальні. Він працював водієм навантажувача на пивоварні, говорив лише про прогноз погоди і зрідка коментував співпадіння графіка його роботи і телевізійних програм. «Починається “Дим з пістолета”», – казав він. – «Зараз почнеться “Ги-ги”» – «Завтра в першу зміну – не дивитимусь Карсона». Поки бабуся, Луїза і я базікали за кухонним столом, він палив цигарку і голосно гиготів, слухаючи суперечки Госса і маленького Джо із серіалу «Бонанза», тримаючи невеликий транзисторний радіоприймач на колінах. Він слухав KBUC, класичну кантрі-радіостанцію. Він стишив радіо, щоб чути телевізор і не проґавити прогноз погоди.

Бабуся нахилилася через стіл і тихим голосом почала розповідати нам із Луїзою історію про те, як на початку тижня Карлі повитягав усі склада́ні стільці з комори, заставивши ними вхід до будинку, бо почув, що за косаркою вовтузиться якась тваринка. Між нападами сміху і сигаретними затяжками вона шепотіла: «На вулиці було гаряче, як у пеклі, москіти були такими великими, що їх можна було осідлати. Але я не могла зайти до будинку. Я просто стояла і витріщалася на нього, поки він не позабирав усі ці стільці, аби поглянути, хто за ними ховається. Це було наче полювання на брудну свиню в темряві. Коли нарешті показався великий опосум і вибіг із комори, він почав жбурляти цими клятими стільцями і підскочив від страху, наче підстрелена качка».

Я сміялася, аж поки не почала задихатися. Історія була смішною, а бабуся й Луїза – несамовитими оповідачками жартів. Вони довго реготали і повторювали кожне речення, аж поки сміятися стало несила. Відтоді у розпалі суперечок я ловлю себе на думці, що ніби повторюю сказане кимось раніше. Хто так розмовляє? Де я це чула?

Відповідь на це питання: «Я. Я так розмовляю». І тепер я розумію чому. Не тільки тому, що я виросла на цих образах та висловах, але й тому, що вони дуже точні. Я не можу придумати кращого способу описати процес усвідомлення того, хто ти і звідки твоє коріння, ніж «полювання на брудну свиню в темряві». Наша особистість постійно змінюється і зростає, вона не має залишатися сталою. Наші історії ніколи не бувають лише хорошими або лише поганими, а втеча від минулого – найкращий спосіб потрапити в його пастку. І тоді воно оволодіває нами. Необхідно осяяти темряву – розвинути уважність і розуміння.

Але знання і розуміння чогось в нашій голові не означає, що ми не спіткнемося, коли нас приголомшать емоції. Не можу навіть пригадати, скільки разів я стояла на сцені і казала: «Хоч і важко згадувати епізоди свого життя, за які нам соромно, набагато важче визнати, що ми всі використовуємо сором і завдаємо іншим болю». Однак знадобилося кілька історій, як-от знайомство з Памелою, і чимало сеансів з Діаною, аби зрозуміти, наскільки небезпечною я можу бути, коли загнати мене в кут.

Дехто з нас, опинившись в емоційному кутку, затуляє обличчя руками і сповзає на підлогу по стінці. Він хоче лише сховатися. Інші намагаються догодити усім навколо, аби їх випустили із цього кута. Треті починають викручуватися. Важливо знати, хто ми і як схильні реагувати в подібних ситуаціях. Як би я не ненавиділа описану вище сцену з «Мовчання ягнят», вона відкрила мені очі на те, що інколи я викапана «агентка Старлінґ», але інколи, хоч як мені прикро у цьому зізнаватися, я пожираю людей «з кінськими бобами і гарним к’янті».[94]

Я поволі вчуся згладжувати напруженість, яка приходить з розумінням того, що я нещадна й ніжна, смілива і боязка, сильна і слабка – усе водночас. Я працюю над тим, аби не намагатися дотримуватися лише одного або іншого образу і сприйняти свою цілісність і щирість.

Усі ролі, які я граю в своєму житті: дружини, матері, вчителя, дослідника, керівника, підприємця – вимагають від мене демонстрації цілісності. Ми не можемо бути системою «усе включено», якщо відкриваємо себе частково. Якщо ми не живемо, не кохаємо, не виховуємо дітей або не віддаємося справі відкритим, цілим серцем, ми живемо упівсили.

У новій, щирій історії, яку я пишу про своє життя, я визнаю, що десятирічна дівчинка у мені – чемпіонка з гри в квадрат[95] і переможниця зі стрільби з рогатки на нашій вулиці – рятувала мій зад принаймні стільки ж разів, скільки добре вихований учений-соціолог у мені. Я не зможу стати сильною, якщо не зажену до однієї кошари усіх свавільних дівчаток і занепалих духом жінок у собі. Мені потрібні вони, а їм потрібна я.

Про складність наших розмаїтих і деколи суперечливих частин Волт Вітмен писав: «Я великий… Я вміщую натовп».[96] Про важливість розуміння себе писав і Карл Г. Юнґ: «Ваше бачення стане ясним лише тоді, коли ви зможете зазирнути в своє власне серце. Хто дивиться назовні – спить, хто дивиться всередину – прокидається».[97] Про важливість розуміння свого минулого, кохання до себе і визнання своїх прикрих історій заради поступу у житті мій тато мудро говорить так: «Вам доведеться танцювати з тими, хто вас привів».

* * *

Немає більшої загрози для критиків, циніків і панікерів, аніж ті з нас, хто готові впасти, тому що навчилися підводитися

11. Переворот

Ми автори свого життя. Ми самі пишемо сміливі кінці власних історій

Я не вживаю термін «переворот» легковажно. Я багато дізналася про різницю між поступовими еволюційними змінами і блискавичним, революційним переворотом від лідерів суспільства та організацій, які добре розрізняють ці два різновиди змін. Під час дослідження для цієї книжки я з’ясувала, що процес підйому після падіння може призводити до глибинної, бурхливої, проривної, незворотної трансформації. Цей процес може мати вигляд низки поступових змін, але коли він перетворюється на практику – спосіб взаємодії зі світом, – то, безсумнівно, спричиняє революційні зміни. Він змінює нас і змінює людей довкола нас.

У «Дарах недосконалості»[98] я описую цю трансформацію як революцію щирості:

«Невеликий, тихий, поступовий рух, який починається з того, що кожен із нас каже: “Моя історія має значення, тому що значення маю я”. Рух, який дозволяє нам вийти на вулицю свого безладного, недосконалого, завантаженого і веселого життя. Рух, підживлений свободою, яка приходить, коли ми припиняємо вдавати, що все гаразд, коли це не так. Виклик, на який ми відгукуємося, коли знаходимо сміливість насолоджуватися сповненими радості митями, хоча й переконані, що насолоджуватися щастям означає запросити катастрофу».

Згадуючи, який зміст я вкладала у термін «переворот», я й зараз не змінила думки. Ще у 2010 році я написала в «Дарах недосконалості»:

«Слово “переворот” звучить трохи драматично, але у цьому світі вибір автентичності і гідності – це беззаперечний акт опору. Вибір жити і кохати всім серцем – це акт непокори. Ви заплутаєте, роздратуєте і нажахаєте юрби людей, але й себе також. Одну хвилину ви прагнутимете, аби ці зміни припинилися, а наступної – молитиметеся, щоб вони ніколи не закінчувалися. Ви також здивуєтеся, як можна відчувати водночас таку хоробрість і страх. Принаймні саме це я переважно відчуваю… смілива, налякана і дуже, дуже жива».

Здобуття духовної сили – це завершальна частина цієї трансформації.

Дозвольте перевороту розпочатися: коли процес стає практикою

Усі революції починаються з нового уявлення про те, що можливо. Наше бачення – це те, що ми виносимо з досвіду страждання і боротьби у спосіб, який дозволяє нам жити щирішим життям. Однак трансформація способу нашого життя, любові, виховання і праці вимагає від нас діяти так, як підказує наше бачення: процес підйому після падіння аж ніяк не такий важливий, як практика підйому після падіння. Переворот починається, коли ми визнаємо і приймаємо те, що криється в суті підйому після падіння (осмислення досвіду), у наше повсякденне життя.

Коли емоції накривають нас із головою і перше, що спадає нам на думку: «Чому я такий роздратований? Що відбувається зі мною?» або «Здається, щось сталося і мені потрібно це занотувати і розібратися», – саме тоді офіційно розпочинається підйом. У вступі ми казали, що інтеграція – це душа процесу підйому. Завершальний акт інтеграції відбувається тоді, коли процес підйому після падіння стає повсякденною практикою, способом осмислення своїх емоцій і життєвого досвіду. Замість того щоб утікати від своїх БПЧ, ми занурюємося в них, розуміючи, що вони здатні розблоковувати страхи й сумніви, які стоять на шляху нашої щирості. Ми знаємо, що осмислення буде складним, але далі занурюємось в нього, тому що знаємо: утікати важче. Відкривши своє серце й розум, ми убрід переходимо непросту дельту, тому що знаємо, що мудрість в історіях наших падінь робить нас сміливішими.

Погляньмо на те, що переворот – перехід від процесу до практики – здатен зробити з нашими організаціями, родинами та оточенням.

Осмислення робочих ситуацій

У останніх шести розділах ми розглядали процес підйому після особистого падіння. Але що відбувається, коли організація або група в межах організації переживає конфлікт, невдачу або падіння? Уявіть собі, якщо організації – корпорації, малі підприємства, школи, культові місця, творчі агентства, юридичні фірми – зроблять процес підйому частиною своєї корпоративної культури, навчаючи процесам окремих осіб і групи та створюючи команди з осмислення проблем. Команди осмислювачів будуть навчені використовувати процес підйому для сприяння дискусіям щодо нагальних питань у великих та малих групах. Ми вважаємо, що для організацій будуть корисними ось ці питання:

1. Як можна взяти участь у процесі підйому з відкритим серцем і розумом?

2. Які емоції відчувають люди?

3. Чи слухаємо ми їх зі співчуттям?

4. Що потрібно, аби проявити цікавість?

5. Які історії придумують люди?

6. Що наші БПЧ говорять про наші взаємовідносини? Про нашу комунікацію? Про керівництво? Про корпоративну культуру? Про те, що діє і що ні?

7. Що нам варто осмислити? Які питання ми маємо розглянути, аби краще зрозуміти, що відбувається насправді, і перевірити реальністю наші вигадки й теорії змов?

8. Що є дельтою між першими БПЧ і новою інформацією, яку ми отримуємо під час осмислення?

9. Які ключові знання ми отримали?

10. Як ми діємо, володіючи цими знаннями?

11. Як ми інтегруємо ці ключові знання в корпоративну культуру і використовуємо їх, працюючи над новими стратегіями?

У «The Daring Way» (це компанія, яку я очолюю) осмислення історій посідає центральне місце в корпоративній культурі. Керівні принципи нашої організації, які ми називаємо «П’ять R», виглядають так.

«П’ять R»: ось так ми працюємо

Respect – поважати себе, інших, історії, процес.

Rumble – осмислювати ідеї, стратегії, рішення, творчість, невдачі, конфлікти, непорозуміння, розчарування, зранені почуття, поразки.

Rally – гуртуватися для прийняття рішень, успіхів, невдач, інтегрувати свої ключові знання в нашу культуру і стратегії та практикувати вдячність.

Recover – возз’єднатися з родиною, друзями, відпочивати і розважатися.

Reach out – звертатися один до одного і до спільноти зі співпереживанням, співчуттям і любов’ю.

Наша готовність і здатність до осмислення значних конфліктів, як-от не зданого вчасно проекту або фінансової втрати, допомагають нашій організації впоратися з кризовими епізодами, які особливо небезпечні для усіх нових та в процесі розвитку організацій. Це ті епізоди, які спонукають вас засумніватися у доцільності продовження праці. Але так само важливо те, що наші навички осмислення дозволяють залишатися зосередженими і розуміти одне одного. Я наведу чудовий приклад осмислення в «The Daring Way», що стався під час написання цієї книжки, і ми використали процес підйому, аби подолати складнощі.

Ми вже другу годину сиділи на зборах, які мали тривати ще годину, і раптом я зрозуміла, що ми не встигнемо обговорити усі заплановані теми. Я швидко переглянула питання, що залишилися, і запитала у присутніх, чи можемо ми перенести одну дискусію, заплановану всередині зборів, на завершення. Декілька осіб кивнули, зашурхотіли аркуші паперу, і ми продовжили обговорення. За хвилину після того, як ми почали обговорювати наступне питання порядку денного, один із членів нашої команди сказав: «Я хотів би повернутися до одного питання». Усі негайно випросталися, схопили ручки і приготувалися уважно слухати. «Повернутися до питання» – це серйозний термін у нашій культурі.

Для нас «повернутися» означає: «Я надто квапливо перейшов до наступного питання і хотів би повернутися до розгляду попереднього», або: «Мені б хотілося більше поговорити про те, що трапилося», або: «Мені потрібно виправити те, що я зробив, або сказав, або не висвітлив».

Чоловік тужно зітхнув і промовив:

– Я знаю, що у нас мало часу, але, коли ви запитали, чи не можна перемістити цей пункт в кінець порядку денного, я вигадав собі, що ми пересуваємо це питання тому, що воно більше не є для нас пріоритетом. Це по-справжньому непокоїть мене, тому що я витрачаю 70 % свого часу на цей проект, і якщо він більше не важливий, то мені потрібно про це знати.

Як на мене, немає кращого подарунку, ніж робота з людьми, які володіють достатньою сміливістю і довірою до команди, щоб поділитися такими думками. Ця людина виклала на стіл свою БПЧ. Не залишилося жодних прихованих образ або страхів. Він не хотів повернутися до свого кабінету і відкласти проект, не погодивши це з командою. Він просто виклав карти на стіл. Це було сміливо і професійно.

Я відповіла:

– Дякую за відвертість. Я пересунула цю тему, тому що вона така важлива, що ми не можемо обговорити її похапцем. Я б воліла знову зустрітися завтра, аніж абияк розглянути це питання сьогодні.

– Дякую вам. Я зрозумів, – відповів чоловік.

Але це ще не кінець. Де дельта? Де ключові висновки? Ключовий висновок – це те, що наступного разу я скажу: «Для обговорення цієї глобальної теми нам потрібна година вашої повної уваги. Пересуньмо її на кінець і заплануймо цього тижня час для її обговорення». Повага до захоплення і пристрасті людей означає повагу до їхніх тем у порядку денному.

Вигадки та підозри, до яких ми схильні за умови обмеженої інформації, можуть знищити серце організацій. Якщо п’ятдесят працівників вигадають п’ятдесят різних тлумачень зашифрованого послання керівника, це означає марнування їхньої енергії, часу і талантів. Натомість нам потрібно впровадити таку систему, коли люди звертаються до керівників і кажуть: «Нам потрібно зрозуміти цей лист про нову систему оцінки праці». Цікавість, зрозуміла комунікація, повернення до питань і осмислення стали частиною нашої культури. Організації, які, так само як люди, визнають свої історії і беруть на себе відповідальність за свої дії, отримують можливість написати нові закінчення. Коли вони заперечують свої історії, то люди ззовні, наприклад засоби масової інформації, візьмуть на себе авторство історії і напишуть нові оповідки, які можуть визначати організацію.

Осмислення історій вдома

Прочитавши цю книжку, ви, можливо, почнете уявляти, що ми зі Стівом повсякчас займаємося осмисленням. Дійсно, принаймні раз на тиждень один із нас має сказати: «Історія, яку я придумую, про те…» Я не перебільшу, коли скажу, що такий підхід революційно змінив спосіб вирішення наших конфліктів. Попри те, що я накопичила стільки знань про силу емоцій, і попри прожиті разом роки, я досі дивуюся, скільки наших суперечок відбувається через вигадки, які ми розповідаємо собі. Маленькі розбіжності з неважливих питань переростають у сварку через помилково розтлумачені наміри і зранені почуття.

Осмислення історій також властиве нашій родинній культурі. Ми усіма силами прагнемо моделювати власну поведінку і навчити дітей процесу підйому, аби допомогти їм інтегрувати його в практику свого життя. Усі діти стикаються з темою приналежності і хочуть бути частиною чогось, тому чимало їхніх БПЧ стосуються цих тем. (Для наших дітей БПЧ означає бурхливу першу чернетку, що також дозволяє нам звертатися до погодних метафор.)

Коли нашим дітям самотньо чи страшно або коли вони переконують себе, що вони «єдині», кому не дозволяють із ватагою друзів висадити в повітря будинок, подивитися певне кіно чи піти на концерт, або «єдині», у кого немає новітніх ґаджетів, ми намагаємося поцікавитись історіями, які вони придумали. Ми заохочуємо їх вести щоденник і навіть малювати свої історії.

Практика осмислення не лише навчає їх процесу, але майже завжди збагачує наш сімейний досвід взаємодії. Це набагато ефективніше, ніж просто сказати: «Мене не хвилює, що всім у світі дозволяють піти на цей музичний фестиваль, ти не підеш. Якщо всі стрибатимуть з моста, ти теж стрибнеш?» А найгірше, коли ми руйнуємо повагу дітей до нас словами: «Тому що я так сказав».

Запитуючи своїх дітей про їхні вигадки та підозри, ми розпочинаємо обговорення, якого в іншому випадку могло і не бути. Наприклад, Елен може сказати: «Я уявляю, що я старанно вчуся, допомагаю по хазяйству і намагаюся бути відповідальною людиною, але ти усе ще недостатньо мені довіряєш, аби відпустити на цей фестиваль, і, ймовірно, взагалі волієш нікуди не відпускати». Її БПЧ дає нам можливість перейнятися її почуттями, сказати, як сильно ми її поважаємо та цінуємо, і пояснити, що наше рішення засноване не на її поведінці, а на ймовірній поведінці людей, що її оточуватимуть. Незалежно від ступеню довіри до своїх дітей, коли наркотики, алкоголь і юрба вступають у гру, легко стати їхньою жертвою і опинитися в небезпечній ситуації.

Ми також отримуємо можливість розповісти Елен, як сильно ми любимо концерти і як радіємо, що вона також їх любить, й запевнити її, що у найближчому майбутньому вона зможе відвідувати музичні фестивалі. Важливо було допомогти Елен зрозуміти: ми вважаємо, що дітям потрібні місце і час, щоб вирости, і попереду в них багато нового досвіду й можливостей. Ми мали можливість сказати, що пишаємося нею і що вона робить усе, що слід у її віці, щоб заслужити цілковиту нашу довіру.

Це, звісно, не врятувало її від розчарування, але це і не було нашою метою. Однак завдяки цьому обговоренню ми упевнилися, що, навіть якщо Елен не згодна з нашим рішенням і сердиться на нас (це абсолютно нормально і доречно), вона не має відчуття, що ми недостатньо її поважаємо або не довіряємо їй.

Соціальні мережі дозволяють дітям (і дорослим) розглядати досконало відредаговані фотографії в Facebook і Twitter та уявляти, яке чудове життя у інших і наскільки злиденне наше власне існування. Колись ми запитували Еллен: «Що ти думаєш про ці фотографії?» І чули у відповідь: «Усі мої знайомі увечері вибухово розважалися, а я сиділа вдома, загрузнувши в домашньому завданні з хімії». Найчастіше, ще в процесі осмислення її почуттів, ми з’ясовували, що її найближчі друзі також сиділи удома за уроками, і, хоча Еллен справді запрошували на вечірку, вона сама вирішила залишитися удома, тому що хотіла добре скласти іспит. Це велика різниця.

Бридкі перші чернетки дієві навіть для нашого десятирічного сина Чарлі. Він розповідає нам, що йому непереливки в школі, тому що він єдиний, хто не розуміє, що відбувається з дробами. Ми з увагою і співчуттям ставимося до його емоцій. Потім переходимо до цікавості, розпитуючи його. Інколи я телефоную вчителю, який у 90 % випадків каже: «Це важка тема. Він розчарований, але нічого страшного в цьому немає. Тема нова для всіх». Озброївшись цією інформацією, ми можемо розпочати продуктивне осмислення проблеми і допомогти йому знайти дельту між вигаданою історією про свій рівень здібностей і нормальним розчаруванням під час вивчення нового матеріалу.

Із цього дослідження ми зробили ще один важливий висновок про виховання. Як було з’ясовано, ми починаємо вигадувати і підозрювати різні нісенітниці, якщо у нас обмаль інформації. Коли наші діти відчувають, що щось не так (можливо, дідусь захворів або в батьків фінансові клопоти), або коли вони знають, що щось не так (чують суперечку або наші розмови про проблеми на роботі), вони швидко переходять до заповнення прогалин в історії. І оскільки наш добробут безпосередньо пов’язаний з їхнім відчуттям безпеки, страх, який їх охоплює, починає надиктовувати їм історії. Важливо, аби ми давали їм якнайбільше інформації, яка відповідає їхньому розвитку й емоційному потенціалу, а також дали безпечне місце, де можна ставити питання. Емоції заразливі, і, коли ми відчуваємо стрес, тривогу або боїмося, наших дітей швидко охоплюють такі ж емоції. Більше інформації означає менше вигадок, заснованих на страхах.

Осмислення суспільних історій

Чимало найважчих розмов, які я провадила, відбувалися в аудиторіях коледжу соціальної роботи Університету Г’юстона і стосувалися питань раси, статі, класу і сексуальної орієнтації. Університет Г’юстона – це один із найрізноплановіших дослідницьких центрів у США, і я читала лекції з різних питань: від дослідницьких методологій і жіночих проблем до глобальної справедливості і моїх власних дослідницьких відкриттів. Протягом останніх десяти років серед моїх студентів було приблизно 25 % афроамериканців, 25 % – представники Європи, зокрема англосакси, 25 % – латиноамериканці, 15 % – американці азіатського походження і 10 % – вихідці з Близького Сходу. Приблизно 20 % моїх студентів – лесбіянки, геї, бісексуали, транссексуали або ще не визначилися з орієнтацією, і на багатьох моїх навчальних курсах присутні перекладачі на мову жестів. Університет Г’юстона, коледж соціальної роботи і сам Г’юстон – дивовижні. Ми – мікрокосмос.

Те, ким я є, і те, у що я вірю, значною мірою сформувалося досвідом викладання. І оскільки студентська аудиторія – хоч і особлива, але однаково частина суспільства, то наші розмови віддзеркалюють точнісінько ті самі конфлікти, які спалахують у всіх суспільних групах: людські відмінності, страхи, конкурентні пріоритети і конфлікти перспектив. Не має значення, про яку громаду йдеться – батьківсько-вчительську організацію, бойскаутів або спільноту мешканців кварталу, – наша здатність провадити незручні розмови, визнавати свої емоції і осмислювати свої історії є способом встановлення зв’язків.

У навчальній аудиторії ми не називали наші складні і майже завжди сумні розмови про проблеми расизму, гомофобію і класову нерівність осмисленням, але нині я розумію, що вони були саме цим. Коледж соціальної роботи – це унікальна лабораторія для осмислення, оскільки ми повинні провадити незручні розмови, якщо маємо намір ефективно працювати і змінювати систему. Кілька років тому ми працювали над творчим проектом про сором, і афроамериканка розпочала запеклу суперечку з білою жінкою про стереотип «сердитої чорної жінки». Ми говорили про біль, гнів і травму, які трапляються з нами, коли на наші почуття і проблеми навішують ярлики.

Торік американець азіатського походження попросив одногрупників чесно розповісти про свої перші думки, коли хтось підрізає їх на шосе в Г’юстоні. Чорношкірий студент сказав: «Азіат. Безперечно». Латиноамериканка сказала: «Літня людина». Білий студент, приголомшений відповідями, сказав: «Я гадав, усі ви підтримуватимете одне одного». Готовність усіх студентів зрозуміти свої упередження щодо інших, декотрі з яких вони не усвідомлювали до цієї розмови, призвела до переосмислення нас як суспільної групи.

Інший приклад сили сприйняття своїх історій стався під час обговорення привілеїв. Я попросила студентів записати свою першу коротку відповідь на тему привілеїв – першу реакцію, яку ми можемо усвідомити. Одна з білих жінок написала: «Ви мене не знаєте. Я прийшла з нізвідки. Я сама досягнула всього, що у мене є. У мене немає жодних привілеїв – я така ж, як і ви. Припиніть себе жаліти». Ці слова спричинили болючу дискусію про справжню природу незаслужених привілеїв і про те, що вони не мають нічого спільного з наполегливою працею.

Прочитавши потужну статтю про привілеї Пеґґі Макінтош, група почала розповідати, що саме для них означають привілеї. Латиноамериканець розповів про біль, якого зазнав, коли його дочка повернулася додому з дитячого садочка і розповіла, що на занятті була тільки крейда кольору шкіри білих дітей, отож її автопортрет вийшов поганим – не подібним на неї. Білий студент відреагував на цю історію власним підсумком про расові привілеї: «Я білий, і все зроблено для мене». Чорношкіра студентка сказала: «Я гетеросексуальна. Я можу триматися за руки з моїм бойфрендом, не боячись насильства». Інший студент сказав: «Я християнин. Я можу носити хрестик в школі, і ніхто не назве мене терористом». Білий чоловік відповів: «На відміну від своєї дружини я не боюся бігати зранку, коли ще темно і не жарко».

Вислухавши думки студентів про їхній біль і привілеї, біла жінка, яка написала: «Ви мене не знаєте…», зауважила: «Я зрозуміла, але не можу марнувати своє життя на негатив, особливо на той, про який розповідають чорні і латиноамериканські студенти. Це надто складно, надто боляче». І перш, ніж хто-небудь вимовив бодай слово, вона затулила обличчя руками і заплакала. За мить ми усі опинилися з нею в багнистій, темній дельті. Вона витерла сльози і сказала: «О боже, я зрозуміла: я можу сама вибирати, коли мені зручно турбуватися. Я не повинна жити із цим щодня».

Я вирішила використовувати свій досвід роботи з майбутніми соціальними працівниками як живий приклад осмислення історій суспільства, тому що ці теми, як в нашій країні, так і в світі, дуже болісні і травматичні. Расизм, сексизм, гомофобія, суспільна нерівність – це все справжні і непрості теми. І якщо ви замислитеся над ними, то зрозумієте, що стереотипи, які розпалюють страх і дискримінацію, часто є не чим іншим, як бридкими першими чернетками – історіями, які ми вигадуємо через брак знань і досвіду, або історіями, переказаними нам людьми, які також не все розуміють. Розкриття стереотипів вимагає розпізнавання і осмислення – ми маємо визнати, що до гри долучаються емоції, виявити цікавість до них і осмислити їх.

Який переворот здатен змінити цю реальність? Переворот, до якого спричинилися тисячі розмов на кшталт тих, які щосеместра провадять мої дивовижні, сміливі студенти. Кожна з історій, які ми розповідаємо і чуємо, – це наче маленький спалах світла; коли їх багато, вони освітлять увесь світ. Але не думаю, що ми можемо зробити це без осмислення. Не важливо, про яку суспільну групу йдеться або про який конфлікт, для вирішення проблем і змін необхідно, аби люди визнавали свої історії, ділилися ними і їх осмислювали.

Кожна частина практики підйому після падіння вказує на такі питання: «Чи можемо ми спиратися на вразливість емоцій і захищати свою правду?»; «Чи готові ми до дискомфорту цікавості і творчості, аби стати сміливішими у своєму житті?»; «Чи маємо ми сміливість для осмислення своєї історії?». Уявіть собі, що люди зібралися, щоб поговорити про справжні проблеми, які призводять до роз’єднаності, і поставили одинадцять запитань щодо підйому після падіння. Що було б, якби ми наважилися визнати свої страждання та біль і, вчинивши так, не легковажили стражданнями та болем інших? Ми стали б сильними.

Маніфест сміливих людей, які пройшли через біль

Немає більшої загрози для критиків, циніків і панікерів,

Аніж ті з нас, хто готові впасти,

Тому що ми навчилися підніматися.

З обідраними колінами і образою в серцях

Ми наважилися визнати свої історії боротьби,

Замість того щоб ховатися, метушитися і вдавати.

Коли ми заперечуємо свої історії, вони визначають нас.

Утікаючи від боротьби, ми ніколи не станемо вільними.

Тому ми обираємо правду і дивимося їй в очі.

Ми не будемо дійовими особами власних історій,

Лиходіями, жертвами і навіть героями.

Ми автори свого життя.

Ми пишемо сміливі закінчення власних історій.

Ми творимо кохання з розбитого серця,

Співчуття – із сорому,

Милосердя – з розчарування,

Сміливість – з невдачі.

Відвертість – це наша сила.

Історія – це наша дорога додому.

Правда – це наша пісня.

Ми хоробрі, ми мали розбиті серця.

Ми стаємо сильними.

Нотатки про травму і затяжну реакцію на горе

Травма

Попрацювавши з ветеранами, рятувальниками і вцілілими в таких трагедіях, як теракт 11 вересня 2001 року і геноцид, я переконана, що тіло і мозок пам’ятають про травму у спосіб, котрий часто вимагає більшого, ніж ті інструменти, що їх ми розглядаємо в цій книжці – він вимагає допомоги і підтримки фахівців, навчених працювати з наслідками травми. Я вважаю, що процес, який є підсумком мого дослідження, може бути надзвичайно корисним у подоланні травми. Звернення по допомогу – це мужній вчинок.

Затяжна реакція на горе

Падіння часто-густо призводить до скорботи у тій чи іншій формі, навіть якщо ми просто сумуємо через невиправдані очікування або марний досвід. Я з’ясувала це під час наукових досліджень і знаю з власного досвіду. Але затяжна реакція на горе (патологічна реакція горя) – це щось більше і, як і травма, вимагає професійної підтримки і допомоги. Центр дослідження затяжної реакції на горе в Школі соціальної роботи при Колумбійському університеті – це безцінний ресурс для людей, які зіткнулися із цим явищем. От як вони визначають і пояснюють цю реакцію:

«Затяжна реакція на горе є інтенсивною і тривалою формою горя, яке керує життям людини. Природно відчувати гостре горе, коли вмирає хтось близький, але затяжна реакція на горе інша. Затяжна реакція на горе – це форма горя, яке захоплює психіку людини і не відпускає. Люди із затяжною реакцією на горе часто кажуть, що відчувають себе “застряглими”».

Для більшості людей горе ніколи цілком не зникає, але відходить на другий план. Із часом настає зцілення, біль втрати зменшується. Думки й спогади про близьких глибоко переплетені в свідомості людей, визначаючи їхнє життя і забарвлюючи їхній погляд на світ. Сум за померлими може бути постійною частиною життя осиротілих людей, але він не зупиняє його плину, якщо людина не страждає від затяжної реакції на горе. У осіб із затяжною реакцією горе поступово починає домінувати над життям, замість того щоб відступити.

Термін «затяжний» стосується чинників, які перешкоджають природному процесу зцілення. Ці чинники можуть бути пов’язані з характеристиками померлої людини, з природою взаємин із нею, з обставинами її смерті або з подіями, які сталися після смерті.

Безумовно, процес підйому після падіння може бути корисним, якщо ви відчуваєте затяжну реакцію на горе, але його одного недостатньо. Інколи нам потрібна допомога, і звернення за нею – це вияв мужності.

Пошук сертифікованих професіоналів для роботи за методикою «The Daring Way»

The Daring Way™ – це вищою мірою емпірична методологія, заснована на дослідженнях доктора Брене Браун. Метод був розроблений для роботи з окремими особами, парами, родинами, робочими групами і лідерами організацій. Він може застосовуватися в клінічних, освітніх і професійних середовищах.

Наші тренери працюють над такими темами, як уразливість, мужність, сором і гідність. Учасникам тренінгів пропонують досліджувати думки, емоції та поведінку, які заважають їм рухатися вперед, а також визначити нові вибори і практики, що дозволяють їм наблизитися до щирішого життя у згоді із собою. Основний акцент зроблено на розвитку навичок стійкості до сорому і розвитку повсякденних практик, які змінюють наш підхід до життя, кохання, виховання дітей і лідерства.

Ці фахівці не працюють у «The Daring Way», вони є незалежними практиками або членами інших великих організацій, які навчалися різним моделям роботи, у тому числі і за методикою Брене Браун.

Для того щоб знайти сертифікованого тренера «The Daring Way», відвідайте сайт thedaringway.com.

Дари недосконалості: підсумок

Десять орієнтирів для щирого життя

1. Розвиток автентичності звільняє від турботи про те, що думають інші.

2. Розвиток співчуття до себе звільняє від перфекціонізму.

3. Розвиток стійкості духу звільняє від скутості і безпорадності.

4. Розвиток уміння бути вдячним і радіти звільняє від відчуття неповноцінності і страху темряви.

5. Розвиток інтуїції і довіри звільняє від потреби у впевненості.

6. Розвиток творчості звільняє від порівнянь.

7. Розвиток вміння балансувати роботу і відпочинок звільняє від виснаження як стану і сприйняття власної продуктивності як показника самооцінки.

8. Розвиток вміння бути спокійним звільняє від тривожності як стилю життя.

9. Розвиток усвідомлення сенсовності роботи звільняє від невпевненості в собі і тягаря обов’язків перед іншими.

10. Розвиток вміння посміхатися, співати і танцювати звільняє від зайвої стриманості і постійного самоконтролю.

Теорія щирого життя

1. Любов і прив’язаність – це непереборна потреба усіх чоловіків, жінок і дітей. Ми запрограмовані на стосунки з іншими – це те, що надає мету і сенс нашому життю. Відсутність кохання, прив’язаності і взаємин завжди призводить до страждання.

2. Розділивши людей, яких я опитала, на дві групи – тих, хто переживає глибоке почуття кохання і відданості, і тих, хто бореться за нього, – я виявила лише одну відмінність між групами. Ті, кого люблять і хто любить, і ті, хто відчуває взаємну відданість, просто вірять, що вони гідні кохання і відданості. Вони не живуть краще або легше за інших, не стикаються з депресіями чи залежностями рідше і не уникають травм, банкрутства чи розлучень, але, переживаючи життєві труднощі, вони практикують такий підхід до життя, який дозволяє їм вірити, що вони гідні кохання, відданості й радості.

3. Справжня впевненість у власній гідності не виникає нізвідки – вона розвивається, коли ми вважаємо наші життєві орієнтири свідомим вибором, який робимо щодня.

4. Головна особливість щирих жінок та чоловіків у тому, що їхнє життя сповнене мужністю, небайдужістю і чітким розумінням власних цілей.

5. Для щирих людей уразливість є каталізатором мужності, небайдужості до інших і цілеспрямованості. Насправді готовність до вразливості – це єдина цінність, яку поділяють усі люди, яких я характеризую як щирих. Вони приписують усе: від професійних успіхів до щасливих шлюбів і гордості за дітей – своїй здатності бути вразливими.

Надзвичайна сміливість: підсумок

Дефіцит: зазирнемо за лаштунки звички сумніватися в собі

Ключовий висновок: ми живемо в культурі дефіциту, у культурі сумнівів щодо своєї повноцінності.

Протилежність відчуттю неповноцінності – це не достаток або «більше, ніж ви будь-коли могли собі уявити». Протилежність відчуттю неповноцінності – це достатність, або те, що я називаю щирістю. Є десять орієнтирів для щирого життя, але в його суті завжди лежать вразливість і почуття власної гідності – здатність подивитися в обличчя невизначеності, зважитися на відвертість і на емоційний ризик і усвідомити власну повноцінність.

Протягом дванадцяти років досліджень і спостережень за тим, як відчуття неповноцінності завдає збитків нашим родинам, організаціям і спільнотам, я можу сказати, що нас усіх об’єднує дещо спільне – нам набридло боятися. Ми хочемо бути сміливими. Ми втомилися від загальнодержавних дискусій на теми: «Чого нам боятися?» і «Хто винен?». Ми усі хочемо бути відважними.

Викриття міфів про вразливість

Ключовий висновок: я визначаю вразливість як відвертість, невпевненість і емоційний ризик.

Так, відчуття вразливості – це суть складних емоцій, як-от страх, горе, розчарування, але завдяки йому також народжуються кохання, відданість, радість, співпереживання, інновації і творчість. Коли ми зачиняємося від уразливості, ми дистанціюємо себе від досвіду, який обдаровує наше життя метою і сенсом.

Міф № 1. Уразливість – це слабкість.

Міф № 2. Я не відчуваю вразливості.

Міф № 3. Ми можемо подолати усе самостійно.

Міф № 4. Уразливості передує довіра.

Усвідомлення і подолання сорому

Ключовий висновок: сором черпає свою силу в тому, що про нього не говорять. Ось чому він любить перфекціоністів: нас дуже легко змусити мовчати. Якщо ми осмислюємо почуття сорому і наважуємося говорити про нього, то висмикуємо його з корінням. Так само, як сонячний день до смерті лякає злих гномів, розмова і розповідь осявають сором світлом, що вбивче для нього.

Броня

Ключовий висновок: у дитинстві ми знаходимо способи захиститися від уразливості, болю, приниження і розчарування. Ми вдягаємо броню; використовуємо свої думки, емоції і поведінку як зброю; вчимося ставати непомітними і навіть зникати. Подорослішавши, ми розуміємо: для того, щоб жити мужньо, цілеспрямовано і у взаємодії з іншими, бути людьми, якими ми так прагнемо стати, – необхідно знову стати вразливими. Наважитись на вразливість означає зняти броню, під якою ми звикли ховатися; скласти зброю, якою ми тримали інших людей на віддалі; показати себе і дозволити іншим побачити нас.

Пам’ятайте про розрив: культивування змін і подолання прірви роз’єднаності

Ключовий висновок: для того щоб відродити творчість, інновації і освіту, ми маємо повернути гуманність в освіту і професійне середовище; нам потрібен ПРОРИВНИЙ ЗВ’ЯЗОК.

Регуманізація праці та освіти вимагає сміливих очільників. Чесні розмови про вразливість і сором мають вибуховий характер. Причина того, що в організаціях не говорять про це, полягає в тому, що подібні розмови проливають світло на темні сторони, про які ми воліємо не думати. Щойно починаються розмови, з’являється усвідомлення і розуміння проблеми, – повернутися назад і уникнути наслідків стає практично неможливо. Ми всі хочемо сміливих звершень. Якщо ми лише угледимо таку можливість, то вхопимося за неї і перетворимо її в наше бачення. І цього в нас вже не відберуть.

Щире виховання: чи наважимося ми самі бути такими дорослими, якими ми хочемо бачити своїх дітей, коли вони виростуть?

Ключовий висновок: те, ким ми є, і те, як ми взаємодіємо зі світом, – це значно сильніші провісники того, якими будуть наші діти, ніж наші методи виховання. З точки зору навчання наших дітей відважності в культурі вічного дефіциту йдеться не так про відповідь на питання «Чи ви правильно виховуєте своїх дітей?», як про відповідь на питання «Чи ви самі саме такий дорослий, яким хочете бачити свою дитину, коли вона виросте?». Наші історії здобуття гідності і відчуття повноцінності починаються в родині. Розповідь, безумовно, там не закінчується, але те, що ми дізнаємося про себе, і те, як вчимося взаємодіяти зі світом, будучи дітьми, визначає наш курс, який або вимагатиме від нас згаяти значну частину життя на боротьбу за зміцнення своєї самооцінки, або дасть нам надію, хоробрість і стійкість для життєвої подорожі.

Щиросердна вдячність

Команді бунтарів та мислителів: Сюзанн Беррелл, Барретту Ґильєну, Сарі-Марґарет Гамман, Чарльзу Кілі, Мердоку Макіннону, Емі О’Гара і Ешлі Браун Руїз. Ви найкраща команда мрійників, виконавців і сміливців, яку я будь-коли зустрічала. Літак приземлився, Мердоку.

Моєму агентові Дженніфер Рудольф Волш і усьому колективу William Morris Endeavor, особливо Трейсі Фішер, Кеті Ґарла, Меґґі Шапіро і Еріку Зону. Дякую за ваше бачення, завзятість і дружбу.

Поллі Кох. Я в буквальному розумінні не зробила б це без тебе. Дякую за те, що допомогла знайти слова і висловитися.

Джулі Ґрау і Джині Сентрелло з Random House. Я дуже вдячна вам за запрошення. Я знаю, як сильно ви дбаєте про людей і як ви віддані своїй змістовній праці. Для мене це честь.

Джессиці Синдлер. Це наша друга спільна книжка, і я досі почуваюся найщасливішою письменницею у світі, бо мені пощастило працювати з тобою. Дякую.

Працівникам Random House: Деббі Арофф, Марії Брекель, Саню Діллон, Бенджаміну Дреєру, Карен Дзєконскі, Ненсі Елґін, Сарі Ґолдберґ, Лі Мерханту, Саллі Марвін, Ґреґу Молліка, Ніколь Морано, Лорен Новек, Тому Перрі, Еріці Сейфрид, Лаурі ван дер Вір, Терезі Зоро. Ви ніколи не припиняєте дивувати мене. Дякую вам за вашу пристрасть, відданість праці і творчість.

Я щиро вдячна творчим людям, які діляться зі світом своїм талантом і роблять його кращим. Дякую фантастичній команді Pixar; Кетлін Шеннон, Тарі Стрит, Ліз Джонсон, а також Кристин Тейт з Braid Creative and Consulting; веб-розробнику Бренді Берноскі; Келлі Ньюман з Newman amp;Newman; дизайнеру і розробнику шрифтів Симону Волкеру і генію книжкових обкладинок Ґреґу Молліка.

Я вдячна команді Speakers Office: Дженні Концонері, Голлі Кетчпол, Кристен Файн, Кессі Ґлазґо, Марші Горшок, Мішель Рубіно і Кіму Старк. Ви усі незрівнянні. Це просто.

Людям, які надихають мене щодня: Джо Адамсу, Майлзу Едкоксу, Лорні Берелл, Джиммі Барцу, Негашу Берхану, Шіфрову Берхану, Венді Баркс, С’юзен Кейн, Кетрін Сентре, Марші Крайст, Алану Коноверу, Ронді Дірінґ, Енді Дойлу, Джессі Ерл, Лорі Істон, Беверлі і Чіпу Еденсам, Алі Едвардс, Маргариті Флорес, Ліз Ґілберт, Кемерон і Мету Геммонам, Карен Голмс, Алексу Юдену, Кет Юден, Мішель Юден, Дженні Ловсон, Гаррієт Лернер, Елізабет Лессер, Сьюзі Лоредо, Лаурі Мейс, Ґленнон Дойл Мелтон, Патріку Міллеру, Джону Ньютону, Шону Найквісту, Мюррею Павеллу, Джо Рейнольдсу, Рондал Річардсон, Келлі Рей Робертс, Гретхен Рубін, Елеонорі Гелтні Шарп, Діані Стормс, Карен Волронд, Йоланді Вільямс і Мейл Вілсон.

Величезне спасибі моїм душевним друзями в «HARPO/OWN»: Кайлу Алесіо, Дані Брукс, Яхайрі Ґузман, Мемі Гілі, Челсі Геттрік, Ноелю Кехо, Корні Кель, Еріку Логану, Машавн Нікс, Лорен Палмер, Пеґґі Панош, Ліз Реддінґер, Шері Салата, Гаррієт Сейтлер, Джону Синклеру, Джилл Ван Локерен, Сью Янк і Опрі Вінфрі.

Команді Red, White and Blue – #Eagles Rising Strong.

Учасникам програми «Тhe Daring Way»: Ронді Л. Дірінґ, Джону Дітріху, Террі Емелю, Даун Ґедґепета, Вірджінії Рондеро Ернандес, Соні Левін, С’юзен Манн, Синтії Малдер, Шеріл Скольо, Доу Соренсену, Еріку Вільямсу і Аманді Йодер. Я пишаюся тим, що я член цієї команди. Ваша мужність робить світ щирішим місцем.

Спільноті «Тhe Daring Way». Дякую вам за відвертість, відкритість і сміливе життя!

Моїм батькам – Дінн Роджерс і Девіду Робінсону, Моллі Мей і Чаку Брауну, а також Джекобіні і Біллу Еллі, Коркі і Джеку Крискі. Дякую за те, що ви такі сміливі у коханні.

Моїм рідним: Ешлі і Амайі Руїз; Барретту, Френкі і Ґабі Ґільєн, Джейсону і Лейлі Браун, Ґізел Прадо; Джен, Девіду і Ларкіну Еллі. Люблю і дякую. Це була чудова, божевільна пригода – я втішена, що ви озброєні.

Стіву, Еллен і Чарлі. Ви – велике кохання мого життя. Дякую вам.

Про автора

Брене Браун – доктор наук, ліцензований фахівець із соціальної роботи і викладач-дослідник в коледжі соціальної роботи Г’юстонського університету. Авторка двох бестселерів за рейтингом «The New York Times» – «Надзвичайна відвага» (2012), «Дари недосконалості» (2010), а також книжки «Я гадала, це все лише через мене» (2007). Засновниця і виконавчий директор The Daring Way – організації, яка поширює проведені Браун дослідження вразливості, сміливості, сорому і особистої цінності в організаціях, навчальних закладах, громадах і родинах. Брене Браун мешкає в Г’юстоні разом із чоловіком Стівом й їхніми двома дітьми, Еллен і Чарлі.

brenebrown.com

Facebook.com/BreneBrown

@BreneBrown

notes

Примечания

1

Hartman, A. (1990). Many ways of knowing. Social Work, 35, 1: 3–4.

2

Відома музична група. (Тут і далі прим. ред., якщо не зазначено інше.)

3

Brown, B. (2010). The gifts of imperfection: Let go of who you think you’re supposed to be and embrace who you are. Center City, Minn.: Hazelden; Brown, B. (2012). Daring greatly: How the courage to be vulnerable transforms the way we live, love, parent, and lead. New York: Gotham Books.

4

Roosevelt, T. (1910). «Citizenship in a Republic», промова в Сорбонні, Париж, 23 квітня 1910 року. www.theodore-roosevelt.com/images/research/speeches/maninthearena.

5

Masterpiece’s Sherlock: Moffat, S. (2014). «His Last Vow,» Sherlock, третій сезон, епізод 3, BBC Home Entertainment.

6

Tennyson, A. (2003). In memoriam A. H. H., ed. Gray, E. I. Norton Critical Edition. New York: W. W. Norton. Уперше надруковано в 1850 видавництвом «Moxon».

7

Джерело: failforward.org/vision and failforward.org/the-team.

8

David Gray, «My Oh My»: Gray, D., and McClune, C. (1998). «My Oh My,» White Ladder, Iht Records.

9

Zak, P. J. (2012). The moral molecule: The source of love and prosperity. New York: Dutton.

10

Rohr, R. (2004). Adam’s return: The five promises of male initiation. New York: Crossroad Publishing.

11

Cohen, L. (1984). “Hallelujah,” Various Positions, Columbia Records.

12

“In Spite of Ourselves”: Prine, J. (1999). “In Spite of Ourselves,” with DeMent, I., on In Spite of Ourselves, Oh Boy Records.

13

Fast Company, 184, квітень 2014: Catmull the wise, 68–74; Catmull, E., and Tetzeli, R. At some point, all our movies suck, 64–66; Inside the Pixar braintrust, 67–74.

14

Creativity, Inc.: Catmull, E., and Wallace, A. (2014). Creativity, Inc.: Overcoming the unseen forces that stand in the way of true inspiration. New York: Random House.

15

The Alchemist: Coelho, P. (1998). The alchemist. San-Francisco: Harper Collins.

16

Suetonius. (2000). The lives of the Caesars, trans. Edwards, C. Oxford World’s Classics. New York: Oxford University Press.

17

Tuckman, B. W. (1965). Developmental sequence in small groups. Psychological Bulletin, 63, 6: 384–399.

18

Campbell, J. (2008). The hero with a thousand faces, 3rd ed. Novato, Calif.: New World Library.

19

Campbell, J. (2008) The hero with a thousand faces, 3rd ed. Novato, Calif.: New World Library; Jung, C. G. (1980) The archetypes and the collective unconscious, trans. Hull, R. F. C. Collected works, 2nd ed., vol. 9, pt. 1. Princeton, N.J.: Princeton University Press. First published in 1959 by Princeton University Press.

20

Thompson, H. S. (1988). Generation of swine: Tales of shame and degradation in the ’80s. Gonzo papers, vol. 2. New York: Summit Books.

21

Elliott, T., and Rossio, T. (2006) Pirates of the Caribbean: Dead Man’s Chest, Walt Disney Studios Home Entertainment.

22

Larsen, R. (2009). The selected works of T. S. Spivet. New York: Penguin Press.

23

Wolf, G. (1996). Steve Jobs: The next insanely great thing. Wired, 4.02, February 1996. Джерело: archive.wired.com/wired/archive/4.02/jobs_pr.html.

24

Interview conducted by Brené Brown on July 18, 2014.

25

Campbell, J., and Moyers, B. (1991). The power of myth. New York: Anchor Books.

26

Platek, B. (2008). Through a glass darkly: Miriam Greenspan on moving from grief to gratitude. The Sun, 385, січень 2008. Джерело: thesunmagazine.org/issues/385/through _a_ glass_darkly.

27

Greenspan, M. (2003). Healing through the dark emotions: The wisdom of grief, fear, and despair. Boston: Shambhala Publications.

28

Death of a genius: His fourth dimension, time, overtakes Einstein. (1955) Life 38, 18: 61–64.

29

Gruber, M. J., Gelman, B. D., and Ranganath, C. (2014). States of curiosity modulate hippocampus- dependent learning via the dopaminergic circuit. Neuron, 84, 2: 486–496; Kang, M. J., Hsu, M., Krajbich, I. M., Loewenstein, G., McClure, S. M., Wang, J. T., and Camerer, C. F. (2009). The wick in the candle of learning: Epistemic curiosity activates reward circuitry and enhances memory. Psychological Science, 20, 8: 963–973; Leonard, N. H., and Harvey, M. (2007). The trait of curiosity as a predictor of emotional intelligence. Journal of Applied Social Psychology, 37, 8: 1545–1561; Leslie, I. (2014). Curious: The de-sire to know and why your future depends on it. New York: Basic Books; Tough, P. (2012). How children succeed: Grit, curiosity, and the hidden power of character. Boston: Houghton Mifflin Harcourt.

30

Plomer, W. (1978). Electric delights. London: Jonathan Cape.

31

Gruber, M. J., Gelman, B. D., and Ranganath, C. (2014). States of cu-riosity modulate hippocampus-dependent learning via the dopa-minergic circuit. Neuron, 84, 2: 486–496.

32

Leslie, I. (2014). Curious: The desire to know and why your future de-pends on it. New York: Basic Books.

33

Loewenstein, G. (1994). The psychology of curiosity: A review and reinterpretation. Psychological Bulletin, 116, 1: 75–98.

34

Mizuta Masahide (1994). In The little Zen companion, comp. Schiller, D. New York: Workman Publishing.

35

В. van der Kolk, B. A. (2014). The body keeps the score: Brain, mind, and body in the healing of trauma. New York: Viking.

36

Angelou, M. (2008). Letter to my daughter. New York: Random House.

37

Bloniasz, E. R. (2011). Caring for the caretaker: A nursing process approach. Creative Nursing, 17, 1: 12–15; Gottschall, J. (2012). The storytelling animal: How stories make us human. New York: Houghton Mifflin Harcourt; Horowitz, S. (2008). Evidencebased health outcomes of expressive writing. Alternative and Complementary Therapies, 14, 4: 194–198; Park, C. L., and Blumberg, C. J. (2002). Disclosing trauma through writing: Testing the meaningmaking hypothesis. Cognitive Therapy and Research, 26, 5: 597–616; Singer, J. A. (2004). Narrative identity and meaning making across the adult lifespan: An introduction. Journal of Personality, 72, 3: 437–460.

38

Dolores Jane Umbridge first appeared in the Harry Potter series as the Defense Against the Dark Arts professor in the fifth book, Harry Potter and the Order of the Phoenix. Rowling, J. K. (2003). Harry Potter and the order of the phoenix. New York: Arthur A. Levine Books.

39

The LEGO Movie, C. Warner Bros. Entertainment, Inc.

40

Super Soul Sunday (2013), сезон 5, епізод 7, програма з’явилася в ефірі 17 березня 2014 року. Harpo Productions.

41

sofrep.com/author/mark-miller.

42

Джерело: greatergood.berkeley.edu.

43

Csikszentmihalyi, M. (1990). Flow: The psychology of optimal experience. New York: Harper and Row.

44

The Principia: Mathematical principles of natural philosophy, trans. Cohen, I. B., and Whitman, A. Berkeley: University of California Press. First published in 1687.

45

The Empire Strikes Back: Lucas, G., Brackett, L., and Kasdan, L. (1980). Star Wars Episode V – The Empire Strikes Back. Lucasfilm, Ltd./20th Century Fox Home Entertainment.

46

Atwood, M. (1996). Alias grace. London: Bloomsbury.

47

Thompson, H. S. (1988). Generation of swine: Tales of shame and degradation in the ’80s. Gonzo papers, том 2. New York: Summit Books.

48

Burton, R. A. (2008). On being certain: Believing you are right even when you’re not. New York: St. Martin’s Press.

49

Gottschall, J. (2012). The storytelling animal: How stories make us human. New York: Houghton Mifflin Harcourt.

50

Lamott, A. (1995). Bird by bird: Some instructions on writing and life. New York: Anchor Books.

51

Pennebaker, J. W. (2004). Writing to heal: A guided journal for recovering from trauma and emotional upheaval. Oakland, Calif.: New Harbinger Publications.

52

Джерело: www.utexas.edu/features/2005/writing.

53

Crosby, D. (1982). “Delta,” on Daylight Again, Atlantic Records.

54

Flushed Away: Clement, D., La Frenais, I., Lloyd, C., Keenan, J., and Davies, W. (2006). Flushed Away, directed by Bowers, D., and Fell, S. DreamWorks Animation and Aardman Animations.

55

Багі (англ. buggy) – автомобіль на відкритому шасі, призначений для пересування пляжами або піщаними дюнами.

56

Daring Greatly: Brown, B. (2012). Daring greatly: How the courage to be vulnerable transforms the way we live, love, parent, and lead. New York: Gotham Books. “Hallelujah”: Cohen, L. (1984). “Hallelujah,” Various Positions, Columbia Records

57

kellyraeroberts.com.

58

Didion, J. (2008). Slouching towards Bethlehem: Essays. New York: Farrar, Straus and Giroux. Уперше надруковано 1968 року видавництвом Farrar, Straus and Giroux.

59

www.brainpickings.org/ about. Попова надрукувала есе Дідіон із вищезазначеного видання. Popova, M. (2012). Joan Didion on self-respect. Джерело цитати: www.brainpickings.org/2012/05/21/ joan-didion-on-self-respect.

60

Lewis, C. S. [Clerk, N. W., pseud.]. (1989). A grief observed. New York: HarperCollins. Уперше надруковано 1961 року видавництвом Faber.

61

Lamott, A. (1998). Crooked little heart. New York: Anchor Books.

62

Miyazaki, H. (2001). Spirited Away, H. Walt Disney Home Entertainment and Studio Ghibli.

63

www.forbes.com/ sites/mfonobongnsehe/2013/12/06/20-inspirational-quotes- from-nelson-mandela/

64

Green, J. (2012). The fault in our stars. New York: Dutton.

65

Bono, G., McCullough, M. E., and Root, L. M. (2008). Forgiveness, feeling connected to others, and well-being: Two longitudinal studies. Personality and Social Psychology Bulletin, 34, 2): 182–195; Larsen, B. A., Darby, R. S., Harris, C. R., Nelkin, D. K., Milam, P.-E., and Christenfeld, N. J. S. (2012). The immediate and delayed cardiovascular benefits of forgiving. Psychosomatic Medicine, 74, 7: 745–750; Worthington, E. L., Jr. (2006). Forgiveness and reconciliation: Theory and application. New York: Routledge; Worthington, E. L., Jr., Witvliet, C. V. O., Pietrini, P., and Miller, A. J. (2007). Forgiveness, health, and well-being: A review of evidence for emotional versus decisional forgiveness, dispositional forgivingness, and reduced unforgiveness. Journal of Behavioral Medicine, 30, 4: 291–302.

66

Tutu, D. M., and Tutu, M. A. (2014). The book of forgiving: The fourfold path for healing ourselves and our world. New York: HarperCollins.

67

Chödrön, P. (2001). The places that scare you: A guide to fearlessness in difficult times. Boston: Shambhala Publications.

68

Lewis, C. S. (1991). The four loves. San Diego: Harcourt Books. Уперше надруковано 1960 року видавництвом Harcourt, Brace.

69

twitter.com/annela mott/status/529295149554487298.

70

Lerner, H. (2001). The dance of connection: How to talk to someone when you’re mad, hurt, scared, frustrated, insulted, betrayed, or desperate. New York: HarperCollins.

71

Dylan, B. (1974). “Forever Young,” Planet Waves, Asylum Records.

72

Brown, B. (2010). The gifts of imperfection: Let go of who you think you’re supposed to be and embrace who you are. Center City, Minn.: Hazelden.

73

Feltman, C. (2008). The thin book of trust: An essential primer for building trust at work. Bend, Ore.: Thin Book Publishing.

74

King M. L., Jr. (2011). All labor has dignity. All labor has dignity, ed. Honey, M. K. New York: Beacon Press, 167–179.

75

Bell, R. (2014). Виступ у шоу Опри Вінфрі «Life You Want Weekend Tour».

76

Snyder, C. R., ed. (2001). Handbook of hope: Theory, measures, and applications. San Diego: Academic Press.

77

Книжка вийшла друком лише 2005 року.

78

Brown, B. (2004). Women and shame: Reaching out, speaking truths and building connection. Austin, Tex.: 3C Press.

79

Brown, B. (2007). I thought it was just me: Women reclaiming power and courage in a culture of shame. New York: Gotham Books.

80

Fisher, B., Faber, S., Anders, S., and Morris, J. (2013). We’re the Millers. New Line Cinema.

81

Enslin, R. “George Saunders G’88 Delivers 2013 Convocation Address.” Syracuse University College of Arts and Sciences News, 20 травня 2013 року. Джерело: asnews.syr.edu/newsevents_2013/releases/ george_saunders_convocation.html.

82

Lewis, S. (2014). The rise: Creativity, the gift of failure, and the search for mastery. New York: Simon and Schuster.

83

Лімбічна система мозку – сукупність структур головного мозку, що бере участь у регуляції функцій внутрішніх органів, нюху, емоцій, сну тощо.

84

Daniels, C., Crain, J. T., Jr., DiGregorio, W. J., Edwards, F. L., Hayward, C. F., and Marshall, J. W. (1979) “The Devil Went Down to Georgia,” Million Mile Reflections, Epic Records.

85

Harris, T., and Tally, T. (1991). The Silence of the Lambs, J. Orion Home Video.

86

Brown, B. (2007). I thought it was just me: Women reclaiming power and courage in a culture of shame New York, NY: Gotham Books; Brown, B. (2010). The gifts of imperfection: Let go of who you think you’re supposed to be and embrace who you are. Center City, Minn: Hazelden; Brown, B. (2012). Daring greatly: How the courage to be vulnerable transforms the way we live, love, parent, and lead. New York: Gotham Books.

87

Ivins, M. (1994). Nothin’ but good times ahead. New York: Vintage.

88

Hollis, J. (2005). Finding meaning in the second half of life: How to finally, really grow up. New York: Gotham Books.

89

Енні Голл – героїня фільму Вуді Аллена з такою ж назвою, співачка і муза головного героя стрічки, коміка Елві Сінґера, невротичного єврея-інтелектуала, заглибленого в самоаналіз.

90

Енні Оуклі (1860–1926) – американська стрілок-рекордсменка, учасниця мандрівного шоу «Дикий Захід».

91

Coontz, S. (1992). The way we never were: American families and the nostalgia trap. New York: Basic Books.

92

Sorrentino, P., and Contarello, U. (2013) The Great Beauty, Indigo Film.

93

Morrison, T. (1988). Beloved. New York: Penguin Books

94

Цитата з фільму «Мовчання ягнят». «Я з’їв його печінку з кінськими бобами і гарним к’янті», – промовляє серійний вбивця Ганнібал Лектер.

95

Квадрат – гра з футбольним м’ячем, яка відбувається на невеличких, переважно розміром 4 × 4 м, квадратних майданчиках.

96

Whitman, W. (2007). Song of myself. Leaves of grass, N.Y.: Dover Publications. Поема уперше надрукована 1855 року самим автором.

97

Jung, C. G. (1973). C. G. Jung Letters, Volume 1: 1906–1950, eds. Adler, G., and Jaffe, A., trans. Hull, R. F. C. Princeton, N.J.: Princeton University Press.

98

Brown, B. (2010). The gifts of imperfection: Let go of who you think you’re supposed to be and embrace who you are. Center City, Minn: Hazelden.

Table of Contents

Брене Браун Стань сильнішим

Нотатки про дослідження і розповіді як метод

Істина та відвага Вступ

Під золотою обгорткою

Дефіцит «крутизни»

1. Природа вразливості

2. Цивілізація зупиняється на ватерлінії

Щасливий лотерейний квиток

Не можна пропустити день другий

3. Визнання історій

Процес підйому після падіння

Інтеграція

Інтеграція за допомогою творчості

4. Розпізнавання

Розпізнавання емоцій

Обираючи допитливість

Розвантаження від болю: бар’єри для визнання емоцій

Розвантаження від емоцій проти інтеграції

Амбридж

Стратегії розпізнавання емоцій

Письмовий дозвіл

Звертання уваги

Тактичне дихання

Туди увійти ти повинен

5. Осмислення

Змови та вигадки

Виявлення змов і вигадок

Дельта

6. Каналізаційні щури і порушники законів Розуміння меж, цілісності і великодушності

Розпізнавання

Осмислення

Пильніший погляд на осмислення меж, цілісності і великодушності

Життя за принципом МЦВ: межі – цілісність – великодушність

Примітка стосовно серійних вбивць, терористів і злочинців

Переворот

7. Сміливість і розбите серце Осмислення очікувань, розчарування, образи, глибокого суму, зв’язку, горя, пробачення, співчуття і співпереживання

Розпізнавання емоцій

Осмислення

Осмислення розчарування, очікувань і образ

Осмислюємо кохання, прив’язаність і розбите серце

Осмислення горя

Осмислення пробачення

Осмислення співчуття та співпереживання

Переворот

8. Довірливий простак Осмислення потреби, зв’язку, суджень, власної цінності, привілеїв і прохання про допомогу

Квітень

Червень

Вересень

Січень

Розпізнавання

Осмислення

Переворот

9. Визнання поразки Осмислення страху, сорому, перфекціонізму, провини, відповідальності, довіри, поразки і жалю

Розпізнавання

Осмислення

Осмислення сорому та перфекціонізму

Осмислення провини та відповідальності

Осмислення довіри

Осмислення невдачі

Осмислення жалю

Переворот

10. Вам доведеться танцювати з тим, хто вас привів Осмислення сорому, самобутності, критики й ностальгії

Неправильна вимова та запальний норов

Розпізнавання

Осмислення

Осмислення власної суті

Осмислення ностальгії

Осмислення критики

Переворот

11. Переворот Ми автори свого життя. Ми самі пишемо сміливі кінці власних історій

Осмислення робочих ситуацій

«П’ять R»: ось так ми працюємо

Осмислення історій вдома

Осмислення суспільних історій

Нотатки про травму і затяжну реакцію на горе Травма

Затяжна реакція на горе

Пошук сертифікованих професіоналів для роботи за методикою «The Daring Way»

Дари недосконалості: підсумок

Теорія щирого життя

Надзвичайна сміливість: підсумок

Щиросердна вдячність

Про автора

Примечания

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98