Annotation

Щиро дякуємо читачеві за інтерес до цієї книги. Сподіваємось, матеріал буде корисним для читачів – не юристів, яким самостійно необхідно відстоювати свої права і в суді також.

Метою цієї книги є ознайомлення читача з основами процесуальних норм та правил для захисту своїх інтересів, а також можливість самостійно застосовувати такі норми на етапі, коли звернутися до спеціаліста неможливо або потрібно здійснити процесуальну дію негайно.

У будь-якому разі наголошуємо, що ця книга не є довідником стосовно всіх можливих питань сучасного процесуального захисту, а у складних випадках бажано користуватися порадами спеціалістів. Зважте й на те, що юристи, які представляють інтереси своїх клієнтів, так само звертаються до фахівців відповідних галузей для більш правильного та повноцінного вирішення питань, що виникають. Судді ж використовують досвід науковців та залучають експертів для вирішення специфічних питань у судовому процесі.

- В. В. Гайворонська

- Вступ

- Звернення до державних органів

- Види звернень

- Складання звернень

- Як отримати інформацію

- Зразки документів

- Загальна інформація про судову систему в Україні

- Судочинство

- Конституційний Суд

- Суди загальної юрисдикції

- Захист прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у порядку цивільного судочинства

- Загальні положення

- Захист прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у порядку позовного провадження

- Правила розгляду позовних заяв у суді

- Захист законних інтересів у порядку окремого провадження (непозовне цивільне судочинство)

- Захист прав та інтересів у порядку наказного провадження

- Апеляційне провадження

- Касаційне провадження

- Провадження у зв’язку з нововиявленими обставинами

- Заяви осіб, що беруть участь у справі з приводу окремих процесуальних питань

- Пам’ятка «Права та обов’язки осіб, які беруть участь у справі»

- Зразки процесуальних документів з коментарями

- Позовні заяви

- Апеляційне провадження

- Касаційне провадження

- Інші процесуальні документи

- Кримінальне судочинство

- Загальні положення: новий Кримінальний процесуальний кодекс України

- Загальні засади кримінального провадження

- Загальна характеристика кримінального провадження

- Досудове розслідування

- Судове провадження

- Права особи в кримінальному провадженні

- Заявник. Потерпілий

- Підозрюваний. Повідомлення про підозру

- Обвинувачений. Обвинувальний акт

- Затримання

- Запобіжні заходи

- Право на оскарження у кримінальному провадженні

- Оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування

- Оскарження недотримання розумних строків під час досудового розслідування

- Оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування

- Оскарження в апеляційному порядку вироків та ухвал суду

- Оскарження в касаційному порядку вироків та ухвал суду

- Інші можливості для перегляду рішень

- Пам’ятка «Коли вас викликають на допит»

- Пам’ятка «Якщо до вас прийшли із обшуком»

- Зразки документів

- Судочинство в адміністративних судах

- Позитивність та прогресивність норм Кодексу адміністративного судочинства

- Загальні норми КАС України

- Права та обов’язки сторін, які беруть участь у справі

- Строки звернення до адміністративних судів

- До якого суду потрібно звертатися з використанням норм КАС України

- Вимоги, з якими можна звертатися до суду

- Розрахунок для сплати судового збору в разі звернення до суду

- Приклади обчислення сум судового збору

- Пільги щодо сплати судового збору

- Загальні вимоги до документів, які подають до суду

- Зразки клопотань

- Клопотання з іншими вимогами

- Інші види заяв

- До органів Міністерства доходів та зборів (податкові органи) із застосуванням норм ПКУ

- До органів Міністерства доходів та зборів (митні органи) із застосуванням норм ПКУ

- За позовами до державних органів, пов’язаними з порушеннями трудових відносин із застосуванням норм КЗпП в Україні

- До місцевих органів влади (виконавчі комітети)

- За позовами на дії органів державної виконавчої служби

- За позовами на дії державних органів щодо винесення постанов про притягнення осіб до адміністративної відповідальності із застосуванням норм КАСУ

- Основні помилки під час подання позовних заяв до суду

- Які документи потрібно надати суду та залучити їх до позову

- Помилки, які трапляються найчастіше

- Як уберегтися від помилок

- Діяльність адвокатів та інших фахівців у галузі права

- Представництво інтересів сторін у судових органах

- Форми судових рішень за результатами розгляду позовної заяви

- Висновки

В. В. Гайворонська

О. М. Скребець

О. М. Сичов

Д. С. Довбій

Куди та як правильно писати скаргу, заяву, претензію, клопотання, щоб відстояти свої права

© DepositPhotos.com / omnislash, обкладинка, 2014

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2014

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2014

Вступ

Щиро дякуємо читачеві за інтерес до цієї книги. Сподіваємось, матеріал буде корисним для читачів – не юристів, яким самостійно необхідно відстоювати свої права і в суді також.

Метою цієї книги є ознайомлення читача з основами процесуальних норм та правил для захисту своїх інтересів, а також можливість самостійно застосовувати такі норми на етапі, коли звернутися до спеціаліста неможливо або потрібно здійснити процесуальну дію негайно.

У будь-якому разі наголошуємо, що ця книга не є довідником стосовно всіх можливих питань сучасного процесуального захисту, а у складних випадках бажано користуватися порадами спеціалістів. Зважте й на те, що юристи, які представляють інтереси своїх клієнтів, так само звертаються до фахівців відповідних галузей для більш правильного та повноцінного вирішення питань, що виникають. Судді ж використовують досвід науковців та залучають експертів для вирішення специфічних питань у судовому процесі.

Тому, якщо інформація з цієї книги допоможе здійснити основні процесуальні рухи, уникнути грубих помилок та бездіяльності у зв’язку з тим, що читач не може зорієнтуватися у питанні, то цього буде вже достатньо.

У цій книзі ми торкнулись питань подання та складання процесуальних документів, які можуть стати у пригоді у найбільш поширених суспільних відносинах. Оскільки надання та використання процесуального документа без усвідомлення пов’язаних з ним норм матеріального права є недостатнім, до зразків та прикладів наведено також посилання та подано ґрунтовні пояснення.

Процесуальні документи, що правлять за зразки, використовували на практиці, утім, під час написання цієї книги їхні тексти було відповідно знеособлено. Будь-який збіг з реальними особами є випадковим.

Звернення до державних органів

Взаємодія із органами держави та органами місцевого самоврядування у громадян відбувається переважно в односторонньому порядку – шляхом впливу цих органів на їх життя в процесі реалізації владних повноважень. Зворотний зв’язок здійснюється переважно шляхом безпосереднього звернення громадян до цих органів.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов’язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Зазначена норма Конституції є нормою прямої дії, але детальний порядок практичної реалізації цього права громадянами України регулює Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 р.

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Види звернень

Зміст і характер звернення обумовлено його видом.

Пропозиція, або зауваження, – звернення громадян, де висловлюють поради, рекомендації щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

На практиці, на жаль, для вас практичного значення цей різновид звернення не має. Скоріш за все ви отримаєте відповідь типу «Уважно розглянули – обговорили – врахуємо у подальшій роботі». Інших результатів сподіватися не варто.

Заява – звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених чинним законодавством прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Клопотання – письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга – звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями або бездіяльністю, рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об’єднань громадян, посадових осіб.

Найбільш поширеними є такі звернення громадян, як скарги і заяви.

Звернення можна надсилати на адресу органів державної влади, місцевого самоврядування, об’єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації або безпосередньо на адресу посадових осіб відповідно до їх функціональних обов’язків. Причому подавати звернення необхідно до тих органів, установ і тих посадових осіб, від яких залежить вирішення цього питання.

Якщо питання, порушені у зверненні, не входять до повноважень адресата, звернення мають переслати за належністю відповідному органу або посадовій особі у строк не більше п’яти днів. Про це слід повідомити громадянинові, що подав звернення.

Також звертаємо увагу, що, за чинним законодавством, скарги не можна направляти для розгляду тому органу (посадовій особі), дії або рішення якого оскаржують. Подібні дії особи, яка отримала ваше звернення, є прямим порушенням ст. 7 Закону України «Про звернення громадян».

Звернення може бути усним або письмовим.

Усне звернення громадянин викладає на особистому прийомі, і посадова особа записує його в журналі (книзі) прийому. При цьому реєструють прізвище, ім’я та по батькові відвідувача, його адресу, суть питання, прізвище особи, яка веде прийом, і результати розгляду звернення. Наприкінці прийому громадянинові повідомляють про прийняте за зверненням рішення або, якщо вирішення питання належить до компетенції іншого органу, мають посприяти у з’ясуванні цього органу, визначенні його місцезнаходження, телефонів тощо.

Однак застосовувати усну форму звернень не рекомендуємо, оскільки, на жаль, практика свідчить про небажання посадових осіб державних органів вирішувати будь-які питання в подібному оперативному режимі. Скоріш за все ви марно витратите час, оскільки після усного прийому у вас не буде на руках доказів звернення до державного органу (посадової особи). Це стосується і випадків, якщо робота установи з громадянами побудована на особистому прийомі громадян з однотипних питань. Вам скоріш за все буде запропоновано заповнити письмову заяву встановленого зразка.

Отже, якщо маєте бажання особисто поспілкуватися із посадовою особою, підготуйте заздалегідь і належним чином оформлене письмове звернення.

Письмове звернення надсилають поштою або передають до відповідного органу, установи особисто або через уповноважену особу, якщо повноваження цієї особи оформлено відповідно до чинного законодавства.

Якщо ви передаєте звернення безпосередньо до органу, вимагайте на копії звернення (ви, сподіваємось, не забули взяти із собою копію?) відбитка штампу чи печатки установи із датою отримання звернення органом і підписом особи, яка його прийняла.

Якщо ви вирішили звернення передати поштою, завжди відправляйте рекомендовані листи (у вас на руках залишиться квитанція, яка є доказом того, що ви відправляли звернення до певного органу). Крім цього, можна скористатися такою послугою пошти, як відправлення листа із повідомленням (тоді як доказ ви можете наводити дату отримання листа органом, який повинен його розглядати) і відправлення цінного листа із описом вкладення до конверта (таку форму обирають на підтвердження того, що саме ви відправили цього листа, і використовують в особливо складних випадках, зокрема в разі небажання органу розглядати подане звернення).

Про результати розгляду громадянинові можуть повідомити в письмовій або усній формі за його бажанням.

Наполегливо радимо скористатися наданим вам правом отримати відповідь письмово. Найбільш досвідчені заявники і скаржники додають у кінці звернень фразу «Про результати розгляду звернення прошу повідомити мене письмово протягом передбаченого ст. 20 Закону України „Про звернення громадян“ строку». Очевидно, вважають не зайвим застерегти орган, який розглядає звернення, від порушень строку його розгляду.

Подавати скаргу можна як особисто, так і через уповноважену на це іншу особу. Скаргу в інтересах неповнолітніх і недієздатних осіб подають їхні законні представники.

Складання звернень

Текст звернень, а також рішень і відповідей на них складають українською або іншою мовою, прийнятною для сторін.

Для того щоб звернення могло бути розглянуте і на нього було отримано відповідь, воно має бути грамотно складене, тобто містити всі необхідні складові частини – реквізити.

У зверненні обов’язково має бути зазначено:

– прізвище, ім’я, по батькові громадянина, що звернувся;

– місце його проживання (будьте уважні – на вказану адресу прийде відповідь);

– суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви або скарги, прохання або вимоги.

– підпис заявника (заявників, якщо звернення колективне) із зазначенням дати.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов’язковому прийняттю та розгляду.

Звернення, оформлене без дотримання перелічених вимог, повертається заявникові з відповідними роз’ясненнями зазвичай не пізніше ніж через 10 днів від дня його надходження.

Також розгляду не підлягають повторні звернення до одного й того самого органу від одного й того ж громадянина з одного й того самого питання, якщо перше вже було вирішено по суті, а також скарги на оскаржувані рішення і звернення від осіб, яких визнано судом недієздатними.

Скарга на рішення, що оскаржувалось, може бути подана до органу або посадовій особі вищого рівня протягом одного року від моменту його прийняття, але не пізніше одного місяця від часу ознайомлення громадянина з прийнятим рішенням. Скарги, подані з порушенням зазначеного терміну, не розглядають.

Звісно, пропущений через поважну причину термін може бути поновлено органом чи посадовою особою, що розглядає скаргу, але краще не сподіватися на добру волю державних органів і оскаржувати їхні рішення своєчасно.

До звернень можна додавати різні довідкові матеріали в оригіналах або копіях. Радимо в оригіналах документи не подавати, якщо тільки нормативними актами щодо органу, який буде розглядати звернення, не встановлено відповідну форму звернення з наданням оригіналів. Додавайте копії.

Усі звернення мають розглядати і вирішувати не довше одного місяця від дня їх надходження. Граничний строк розгляду звернень, що не потребують додаткового вивчення, не більше 15 днів від дня їх одержання.

Якщо упродовж місячного строку вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник зобов’язані встановити строк для його розгляду, про що обов’язково повідомляють особі, яка подала звернення. При цьому загальний строк розв’язання питань, порушених у зверненні, не може перевищувати півтора місяця.

Під час розгляду заяви або скарги громадянин має право:

– особисто викласти аргументи особі, яка перевіряла заяву або скаргу, і брати участь у перевірці поданої скарги або заяви;

– ознайомлюватися з матеріалами перевірки (радимо не нехтувати цим правом. Перш ніж оскаржувати дії особи, яка проводила таку перевірку, варто ознайомитись із матеріалами, спираючись на які вона прийняла рішення не на вашу користь, – це надасть вашій скарзі на її дії обґрунтованості);

– подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, що розглядає заяву або скаргу;

– бути присутнім під час розгляду заяви або скарги;

– користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, що здійснює правозахисну функцію, оформивши це повноваження у встановленому законом порядку;

– одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви або скарги;

– виражати усно або в письмовому вигляді вимоги до дотримання таємниці розгляду заяви або скарги;

– вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень установленого порядку розгляду звернень.

У разі задоволення скарги орган або посадова особа, які прийняли неправомірне рішення щодо звернення громадянина, повинні відшкодувати йому завдані матеріальні збитки, пов’язані із поданням і розглядом скарги, обґрунтовані витрати, понесені у зв’язку з виїздом для розгляду скарги на вимогу відповідного органу, і втрачений за цей час заробіток. Спори про стягнення витрат розглядають у судовому порядку.

Громадянинові на його вимогу в порядку, встановленому чинним законодавством, також може бути відшкодовано моральний збиток, завданий неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи під час розгляду скарги. Однак розгляд таких спорів у більшості випадків потребує значно більше часу, ніж боротьба за належний розгляд звернення, а результати у вигляді грошового стягнення будуть скоріше за все незначними.

Контроль за дотриманням законодавства про звернення громадян відповідно до своїх повноважень здійснює вищий орган відносно того, до якого ви звернулися зі скаргою. Нагляд за дотриманням законодавства про звернення громадян здійснюють органи прокуратури України.

Тому правила ефективного звернення такі:

1. Ви звертаєтесь із письмовим зверненням до органу, який повинен у межах своєї компетенції вирішити ваше питання.

2. Якщо вам надано відповідь або прийнято рішення, яке вас не задовольняє та яке ви вважаєте незаконним чи необґрунтованим, ви можете оскаржувати такі дії до вищого органу.

3. Якщо ви не отримали протягом певного строку відповіді взагалі (від будь-якого з органів) або вищий орган перенаправив вашу скаргу до нижчої інстанції, чиї дії ви оскаржили, і ухилився від розгляду її по суті, ви оскаржуєте такі дії до прокуратури.

4. Не звертайтесь з одного і того ж приводу до одного і того самого органу, якщо він відмовив вам у задоволенні ваших вимог. Ви марно витратите час.

5. Одночасно після подання звернення до нижчого органу не розсилайте копії звернення до усіх вищих інстанцій.

Як отримати інформацію

Окремо, на нашу думку, слід зупинитися на питанні про звернення до державних органів з метою отримання від них будь-якої інформації. З 10 травня 2011 р. набув чинності Закон України «Про доступ до публічної інформації», яким досить детально урегульовано це питання.

Так, ви маєте право запросити в органу влади будь-яку інформацію, якою він володіє. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним, подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Письмовий запит подають у довільній формі, але він має містити:

1) ім’я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв’язку, якщо такий є;

2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачеві це відомо;

3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Вам можуть відмовити у наданні інформації, якщо:

– інформація становить державну, банківську, слідчу або іншу, прямо передбачену законом, таємницю;

– інформація є конфіденційною, тобто ці дані надано іншими особами або зібрано щодо інших осіб у межах здійснення повноважень цим органом;

– інформація є суто службовою (внутрішнє листування, доповідні записки, супровідні листи тощо).

Ви маєте право вимагати (авжеж у письмовому вигляді) чіткого посилання на закон, якщо якусь інформацію від вас закриватимуть.

Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надають інформацію, доступ до якої необмежений. Тобто якщо в документі, яким ви цікавитеся, є секретна інформація, вам зобов’язані його надати, але із закриттям цих даних. Особливої значущості це набуває під час спілкування з правоохоронцями.

Інформацію, яку ви просите, вам повинні надати протягом 5 робочих днів. Якщо ж ця інформація стосується життя або здоров’я, її мають надати упродовж 48 годин. Відповідь можуть затримати до 20 робочих днів, якщо потрібно зібрати значний обсяг інформації, але про це вас мають повідомити упродовж перших 5 днів й аргументувати причину затримки.

У приміщенні державного органу вам зобов’язані надати місце для ознайомлення з документами, крім того, закон дозволяє вам прийти в офіційне приміщення зі своїм фотоапаратом, сканером чи блокнотом, щоб скопіювати документ.

За загальним правилом, інформацію надають безкоштовно. У разі надання органом копій до 10 сторінок документів вам мають скопіювати безкоштовно. Якщо треба скопіювати більше сторінок, ви маєте оплатити тільки фактичні витрати на копіювання, які, до речі, не можуть бути вищими, ніж затвердить уряд.

Якщо вам не дали інформацію, яка вам потрібна, ви маєте право поскаржитися керівникові органу влади або звернутися до суду. Згідно зі ст. 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, посадова особа, яка запізнилася з відповіддю або не відповіла належним чином, може бути оштрафована на значну суму. Крім того, якщо зазначена особа є державним службовцем, її також можна притягнути за порушення в межах антикорупційного законодавства.

Зразки документів

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ

вул. П. Орлика, 8

м. Київ

01043

Петрова Петра Петровича

вул. Сільська, буд. 12, кв. 55

м. Харків

61001

Інформаційний запит

Відповідно до ст. 34 Конституції України, ст. 3, 4, 5, 19, 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», ст. 5, 9, 28, 29, 32, 33 Закону України «Про інформацію», прошу надати мені інформацію: щодо стану розгляду касаційної скарги позивача по справі № 2-233/09 за позовом гр. І. І. Іванова до гр. П. П. Петрова про визнання договору недійсним.

Відповідь на інформаційний запит прошу направити за адресою: 61001 м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 55.

Ознайомлений(-а) з вимогами Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо відшкодування фактичних витрат на копіювання та друк копій документів обсягом більш ніж 10 сторінок.

13.06.2012 р. ______________ (Підпис) П. П. Петров

Начальнику КП «ЖПС»

Сидорову С. С.

Арсенова Арсенія Арсеновича,

що мешкає за адресою:

вул. Сільська, буд. 12, кв. 53

м. Харків

61100

Петрова Петра Петровича,

що мешкає за адресою:

вул. Сільська, буд. 12, кв. 55

м. Харків

61100

Скарга

У зв’язку із бездіяльністю Ваших підлеглих вимушені звернутися безпосередньо до Вас. Так, внаслідок танення снігу на даху будинку ще 25 лютого у наших квартирах почала текти стеля. Вода, що крапала зі стелі на стіни, пошкодила проводку. Світла нема з 27.02.2011 р., й увімкнути його неможливо, оскільки згоріла проводка. Жодна розетка не працює. Стіни сирі та наелектризовані, що загрожує нашому життю. Побутова техніка – холодильники, телевізори, пральні машини – теж не працюють.

Сніг із даху над нашими квартирами ми із сусідами почали скидати самі, тому що на наші дзвінки Ваші працівники не реагували. Нам довелося писати скаргу, після чого з’явився покрівельник, який відкинув частину снігу над нашими квартирами. Однак над сусідніми квартирами на даху будинку ще залишається сніг, і вода продовжує просочуватися в наші квартири.

У квартирі № 58 щойно було зроблено ремонт. Зараз же стеля і стіни мокрі, у плямах, фарба зі стелі і стін відлущується. Налагодити освітлення не вдається. Ще гірше становище у квартирі 55: вода заливає не лише стіни, від яких повністю відклеїлися шпалери, а й меблі. Двері настільки намокли, що не закриваються. Мені, пенсіонеру, неможливо вийти з квартири й купити продукти не лише для себе, а й для доньки – інваліда з дитинства. До речі, ми зробили все, щоб не допустити затоплення мешканців нижніх поверхів.

Наші неодноразові звернення до керівництва КП «ЖПС» Пролетарського району м. Харкова жодною мірою не вплинули на покращення ситуації (копії звернень та відповідей додаємо). При цьому ми щомісяця платимо комунальні послуги, заборгованості нема.

Просимо сприяти у негайному розв’язанні наших проблем: відремонтувати дах, налагодити електроосвітлення та виконати ремонт стелі і стін.

Додатки: за текстом на ____ арк.

11.03.2011 р. (Підписи)

Інспекція з питань захисту прав

споживачів у Харківській області

вул. Сумська, 45

м. Харків

61022

Петрова Петра Петровича

вул. Сільська, буд. 12, кв. 55

м. Харків

61001

Скарга

11.11.2012 р. мною в магазині за адресою м. Харків, вул. Торгівельна 1 у ООО «Підприємець» було придбано холодильник «Північ», серійний номер 1343736734 (копію накладної та чеку додаю).

Гарантійний термін на виріб сплинув 11.11.2013 р., але, відповідно до ч. 10 ст. 8. Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право пред’явити виробникові (продавцеві) вимогу про безоплатне усунення недоліків товару після закінчення гарантійного строку. Цю вимогу можна пред’явити протягом установленого строку служби, а якщо такий не встановлено – протягом десяти років, якщо в товарі було виявлено істотні недоліки, допущені з вини виробника.

Строк служби виробу відповідно до паспорта, який було додано до товару, становить 7 років.

Наявність істотного недоліку підтверджено експертним висновком сервісного центру, до якого я звернувся (копію додаю).

Моє звернення від 21.11.2013 р. продавець проігнорував, строк відповіді на звернення, у тому числі загальний (30 днів), сплинув. Звернення було направлено продавцю листом з повідомленням (копію квитанції додаю).

Прошу розглянути мою заяву та зобов’язати ООО «Підприємець» шляхом надання йому відповідного припису виконати мої законні вимоги, викладені в зверненні, та припинити порушення моїх прав як споживача.

Додатки:

1. Розрахунковий документ на 1 арк.

2. Паспорт на 2 арк.

3. Експертний висновок на 2 арк.

4. Звернення до продавця із квитанцією про відправлення на 2 арк.

20.12.2013 р. (Підпис) П. П. Петров

Загальна інформація про судову систему в Україні

Судочинство

Судова влада в Україні, відповідно до Конституції, здійснюється незалежними та безсторонніми судами, які утворені згідно із законом. Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається. Судову владу реалізують професійні судді та у визначених законом випадках народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в межах відповідних судових процедур.

Відповідно до загальних засад судочинства кожній особі гарантовано захист її прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами й юридичними особами України. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого її віднесено процесуальним законом.

Правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Кожен має право користуватися правовою допомогою, але не слід вважати, що зазначене є гарантією надання такої допомоги із боку суду або органів держави. Безоплатно цю допомогу надають лише у випадках, прямо передбачених законом.

Згідно із Законом України «Про судоустрій та статус суддів», ніхто не може бути обмежений у праві на отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Кожен, хто не є стороною у справі, має право на вільний доступ до судового рішення в порядку, встановленому законом.

Зазначений порядок регульовано Законом «Про доступ до судових рішень», однак декларовану «вільність» доступу, відповідно до цього Закону, суттєво обмежено.

Найпростіший спосіб отримати доступ до судового рішення, яке вас цікавить, – зайти на сайт http://www.reyestr.court.gov.ua, де ви (якщо сайт буде у робочому стані, якщо сервіс пошуку знайде те, що вам треба, та якщо таке рішення взагалі внесене до бази Єдиного державного реєстру судових рішень) зможете ознайомитись з текстом рішення, з якого вилучено будь-які дані щодо сторін та інших осіб, які брали участь у справі.

Якщо такого документа недостатньо, у вас є право звернутися до апарату відповідного суду з письмовою заявою про:

– надання можливості ознайомитися із судовим рішенням;

– надання можливості виготовити в приміщенні суду копії судового рішення за допомогою власних технічних засобів (фотоапарата, наприклад);

– виготовлення копії судового рішення апаратом суду.

Майте на увазі, що в заяві необхідно детально обґрунтувати, чому судове рішення безпосередньо стосується ваших прав, свобод, інтересів чи обов’язків.

Заяву має невідкладно розглянути службова особа апарату суду. Якщо ж ця заява потребує додаткового вивчення, її розгляд може тривати протягом трьох робочих днів. Копію судового рішення, виготовлену апаратом суду, засвідчують відповідальною службовою особою апарату суду та печаткою суду із зазначенням дати і видають за плату в розмірі, встановленому Законом України «Про судовий збір».

До речі, у наданні доступу завжди може бути відмовлено (і відмовляють!), посилаючись на те, що зазначене рішення безпосередньо не стосується прав, свобод, інтересів чи обов’язків особи, що звернулася.

Розгляд справ у судах відбувається відкрито, крім випадків, установлених процесуальним законом. Учасники судового процесу та інші особи, присутні на відкритому судовому засіданні, можуть використовувати портативні аудіотехнічні засоби. Проведення в залі судового засідання фото- і кінозйомки, відеозапису, а також транслювання судового засідання допускається тільки за дозволом суду. Під час розгляду справ перебіг судового процесу фіксують технічні засоби суду.

Розгляд справи у закритому судовому засіданні допускається за вмотивованим рішенням суду у випадках, передбачених процесуальним законом.

Відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів», судочинство і діловодство в судах України провадять державною мовою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Ці гарантії, зокрема, полягають у тому, що, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин», у порядку, який встановлено процесуальним законом, у судах, крім державної, можна використовувати регіональні мови або мови меншин.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов’язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Наприклад, ст. 382 Кримінального кодексу України передбачає відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Судову систему України становлять суд конституційної юрисдикції та суди загальної юрисдикції. Крім того, на сьогодні можна виділити п’ять основних різновидів судочинства: цивільне, кримінальне, господарське, адміністративне, а також з розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Конституційний Суд

Єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні є Конституційний Суд України.

Громадяни, іноземці, особи без громадянства та юридичні особи можуть звертатися до Конституційного Суду лише з питань офіційного тлумачення Конституції та законів України. Вимоги до таких звернень встановлено Законом України «Про Конституційний Суд України» від 16 жовтня 1996 р.

Формою звернення зазначених осіб до Конституційного Суду України є конституційне звернення.

Конституційне звернення – це письмове клопотання до Конституційного Суду України про необхідність офіційного тлумачення Конституції та законів України з метою забезпечення реалізації чи захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи.

Конституційне звернення надсилають до Конституційного Суду України як поштову кореспонденцію або подають безпосередньо до Секретаріату Суду. Звернення має відповідати вимогам, які встановлені Законом, до форми, змісту та підстав для такого звернення (недотримання заявником хоча б однієї з цих вимог є підставою для відмови у прийнятті до розгляду конституційного звернення).

У конституційному зверненні обов’язково зазначають:

1) прізвище, ім’я, по батькові громадянина України, іноземця чи особи без громадянства, адресу, за якою особа проживає, або повну назву та місцезнаходження юридичної особи;

2) відомості про представника особи за законом або уповноваженого за дорученням;

3) статті (окремі положення) Конституції та/або законів України, тлумачення яких має дати Конституційний Суд України;

4) обґрунтування необхідності в офіційному тлумаченні положень Конституції та/або законів України;

5) дані щодо інших документів і матеріалів, на які посилаються суб’єкти права на конституційне звернення (копії цих документів і матеріалів додають);

6) перелік документів і матеріалів, що додають.

До конституційного звернення має бути додано:

– тексти статей (окремих положень) Конституції та/або закону України, офіційне тлумачення яких необхідно надати, із зазначенням джерел їх опублікування;

– довіреність або інший документ, що підтверджує повноваження представника за законом або уповноваженого за дорученням;

– належним чином оформлені копії рішень судів або інших органів державної влади, які підтверджують факти неоднозначного застосування положень Конституції та/або законів України, що потребують офіційного тлумачення;

– інші матеріали та документи, на які посилаються автори, обґрунтовуючи необхідність в офіційному тлумаченні положень Конституції та/або законів України. Правильність копій документів має бути належним чином завірена (печаткою (штампом) та підписом відповідної посадової особи юридичної особи за місцем роботи чи проживання).

Конституційне звернення, документи та інші матеріали до нього подають у трьох примірниках. Сплати державного мита такі звернення не потребують.

Якщо ви впевнені в необхідності звернутися до Конституційного Суду України, звертаємо увагу на таке. За Законом, однією з основних вимог до змісту конституційного звернення є обґрунтування необхідності в офіційному тлумаченні положень Конституції або законів України. Підставою для конституційного звернення щодо офіційного тлумачення Конституції або законів України є наявність неоднозначного застосування положень Конституції або законів України судами України, іншими органами державної влади, якщо ви вважаєте, що це може призвести або призвело до порушення ваших конституційних прав і свобод. Неоднозначність застосування положень Конституції або законів України судами, іншими органами державної влади полягає в тому, що в разі юридично однакових обставин у справах однієї і тієї ж категорії положення Конституції або законів України в загальній юридичній практиці застосовують по-різному.

Разом із тим, не є підставою для конституційного звернення неоднозначне трактування (роз’яснення) правових норм органами державної влади, органами місцевого самоврядування, установами, організаціями в листах, коментарях тощо.

Конституційні звернення, які не відповідають зазначеним вимогам Закону, не підлягають розгляду Конституційним Судом України, про що надають письмову відповідь.

Сподіваємось, необхідності у зверненні до Конституційного Суду у вас ніколи не виникне. У будь-якому разі звернення до висококваліфікованого юриста в такому випадку є обов’язковим.

Суди загальної юрисдикції

Суди загальної юрисдикції утворюють єдину систему судів, яку ми й розглянемо нижче. Для забезпечення справедливого та неупередженого розгляду справ у розумні строки, встановлені законом, в Україні діють суди першої, апеляційної, касаційної інстанцій і Верховний Суд України. Учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення, а також на перегляд справи Верховним Судом України.

Систему судів загальної юрисдикції становлять:

1) суди першої інстанції (розглядають справи за першою інстанцією);

2) апеляційні суди (виступають як апеляційні інстанції, у передбачених законодавством випадках розглядають справи за першою інстанцією);

3) вищі спеціалізовані суди (виступають як касаційні інстанції, крім того, у прямо передбачених законодавством випадках розглядають справи за першою або апеляційною інстанціями);

4) Верховний Суд України.

Одразу слід пояснити, чим апеляційний перегляд відрізняється від касаційного. Апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції проводять практично за тими самими правилами, що й судом першої інстанції, із самостійним дослідженням доказів. Апеляція є основним способом оскарження судових рішень, які не набрали законної сили. А касацію розглядає суд вищої інстанції без самостійного дослідження доказів, лише на основі матеріалів судової справи і лише з метою визначити, чи було дотримано вимоги закону під час розгляду справи судами нижчих інстанцій.

Вищими судовими органами спеціалізованих судів є відповідні вищі спеціалізовані суди.

Найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції є Верховний Суд України. Його функції з перегляду рішень нижчих судів переважно зводяться до перегляду справ з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції однієї і тієї ж норми матеріального права у подібних правовідносинах у порядку, передбаченому процесуальним законом;

Згідно із Законом «Про судоустрій та статус суддів», суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. У судах загальної юрисдикції можуть запроваджувати спеціалізацію суддів з розгляду конкретних категорій справ.

На сьогодні таку спеціалізацію запроваджено не повною мірою.

Захист прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у порядку цивільного судочинства

Загальні положення

Відповідно до ст. 15 ЦПК, до справ цивільної юрисдикції належать справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводять за правилами іншого судочинства. При цьому законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Взагалі, можна підсумувати, що в порядку цивільного судочинства розглядають усі справи, які не розглядають у порядку іншого судочинства. Зокрема, цивільну юрисдикцію становлять справи, які виникають з цивільних (ст. 1 Цивільного кодексу України), житлових (Житлового кодексу України), земельних (ст. 2 Земельного кодексу України), сімейних (ст. 2 Сімейного кодексу України), трудових (ст. 3 КЗпП України) правовідносин.

У порядку цивільної юрисдикції також вирішують справи, які не мають такого характеру, але, зважаючи на вказівку закону, належать до цивільної юрисдикції суду (наприклад, щодо контролю за виконанням рішень у цивільних справах (ст. 383–389 ЦПК, ст. 85 Закону України «Про виконавче провадження»), розв’язання питання про визнання та виконання рішень іноземних судів (розділ VII ЦПК) та інші.

Справи в порядку цивільного судочинства за загальним правилом розглядають районні (міські або міськрайонні) суди. Апеляційною інстанцією є апеляційні суди областей, касаційною інстанцією – Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Порядок цивільного судочинства регламентовано Цивільним процесуальним кодексом України.

Провадження в цивільних справах у суді становить процесуальні дії судді (суду) та інших учасників судового процесу. Реалізація цих процесуальних дій відбувається в межах цивільної процесуальної форми, яка встановлює порядок розгляду та вирішення цивільних справ за суворо послідовними стадіями процесу.

При цьому всі дії учасників процесу в кожній стадії цивільного процесу чітко регламентовані нормами цивільного процесуального права. Дотримання цивільно-процесуального порядку розгляду цивільної справи є дуже важливою умовою як до поновлення порушених прав, так і загалом щодо забезпечення дотримання принципу законності. Саме тому, згідно зі ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного розгляду справи.

Цивільне судочинство являє собою просування цивільної справи у суді, певну взаємопов’язану сукупність стадій її розгляду та вирішення. Стадія цивільного процесу – це визначена в процесуальному законі сукупність процесуальних дій, об’єднаних однією найближчою процесуальною метою.

– Перша стадія – відкриття провадження у справі шляхом подання заінтересованою особою до суду заяви (позовної заяви) і постановлення судом ухвали про відкриття провадження у справі.

– Метою другої стадії – підготовки справи до судового розгляду – є забезпечення правильного та швидкого вирішення справи, а також з’ясування можливості врегулювання спору між сторонами. Зазначена стадія, відповідно до чинного законодавства, може здійснюватися як без участі сторін, так і у спеціальному попередньому засіданні за їхньою участю.

– Третя стадія процесу – судовий розгляд справи. У цій стадії справу в судовому засіданні вирішують по суті та ухвалюють судове рішення. Це основна стадія, у якій сторони висувають свої вимоги та заперечення, а також наводять докази на їх підтвердження.

– Четверта стадія – оскарження судових рішень, що не набрали законної сили (апеляційне провадження). Справу повторно розглядають судом апеляційної інстанції з метою перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Надання додаткових доказів на цей стадії за загальним правилом заборонено, сторона повинна обґрунтувати неможливість подання їх під час розгляду в першій інстанції.

– П’ята стадія – касаційне провадження, у якому оскаржують рішення, ухвали суду першої та/або апеляційної інстанцій з підстав неправильного застосування ними норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На цій стадії досліджують правильність застосування судами матеріального та процесуального права, питання обґрунтованості висновків доказами не досліджують.

– Перегляд судових рішень ВСУ становить шосту стадію цивільного процесу, якою передбачено підстави перегляду судових рішень після їх перегляду в касаційному порядку. Це виключна стадія, яка можлива лише за наявності двох взаємовиключних висновків касаційної інстанції по різних справах.

– Сьома стадія – перегляд рішень, ухвал суду, якими закінчено розгляд справ, що набрали законної сили, а також судовий наказ у зв’язку з нововиявленими обставинами.

– Останньою, восьмою, стадією цивільного процесу є звернення судового рішення до виконання, без якого неможливо досягти кінцевої мети процесу – захисту порушеного права. Примусове виконання рішення здійснюється органами державної виконавчої служби, цю стадію буде розглянуто окремо, оскільки вона є спільною для більшості.

Розгляд і вирішення цивільної справи не завжди проходить усі вищезазначені стадії. Наприклад, після розгляду справи по суті в суді першої інстанції (третя стадія) рішення суду може бути добровільно виконано сторонами, у зв’язку з чим зникає необхідність у наступних стадіях процесу. У разі визнання відповідачем позову під час проведення попереднього судового засідання суд може ухвалити рішення про задоволення позову ще на стадії до судового розгляду справи.

Крім стадій цивільного процесу, необхідно розрізняти і види цивільного судочинства. ЦПК встановлює такі основні види: позовне провадження, наказне та окреме провадження.

– Справи позовного провадження характеризуються наявністю двох сторін з протилежними інтересами і спірністю їхніх майнових та особистих немайнових правовідносин, які передають на розгляд суду.

– Окреме провадження спрямовують на встановлення певних обставин, наявності чи відсутності юридичних фактів або юридичного статусу громадян, необхідних для реалізації суб’єктивних прав.

– Справи наказного провадження характеризуються умовно безспірним процесуальним порядком стягнення з боржника грошових коштів за чітко визначеними ЦПК вимогами і у прямо передбачених випадках. Звичайні громадяни рідко звертаються до суду в порядку наказного провадження.

Захист прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у порядку позовного провадження

Позовне провадження – це основне провадження у цивільному процесі, у якому розглядають спір про право цивільне, тобто спір, який виникає з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин тощо. Наявність спору про право визначає й іншу характерну ознаку цього провадження, участь у ньому двох сторін – позивача та відповідача.

Позовне провадження є основним видом провадження, яке притаманне цивільному процесу з давніх часів. Значення позовного провадження зумовлено й тим, що усі цивільні процесуальні норми, які визначають загальну частину цивільного процесуального права та розгляд справи за стадіями, поширюються саме на справи позовного провадження. Справи інших проваджень (наказного та окремого) розглядають за загальними правилами позовного провадження, з урахуванням винятків та доповнень, визначених спеціальними нормами про ці провадження.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Засобом такого захисту в порядку позовного провадження є позов, який оформлюють у вигляді конкретного процесуального документа – позовної заяви.

Позовна заява – це процесуальний документ, яким порушують цивільну справу позовного провадження у суді. Законом встановлено вимоги, яким вона повинна відповідати, недотримання яких тягне за собою негативні правові наслідки, що перешкоджають порушенню справи. Так, позовну заяву подають у письмовій формі, і вона повинна містити:

– найменування суду, до якого подають заяву;

– ім’я, прізвище та по батькові (повне найменування для юридичних осіб) позивача і відповідача, а також представника позивача, якщо позовну заяву подає представник;

– їх місце реєстрації (юридична адреса для юридичних осіб) із поштовим індексом, а також номери засобів зв’язку (телефон, факс, електронна пошта), якщо вони взагалі є і відомі позивачеві;

– зміст позовних вимог;

– ціну позову щодо вимог майнового характеру;

– виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги;

– зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування;

– перелік документів, що додають до заяви.

Крім того, позовна заява повинна відповідати низці інших вимог.

Так, позовну заяву обов’язково підписує позивач або його представник із зазначенням дати її подання.

За загальним правилом до позовної заяви додають її копії та копії додатків (окрім квитанції про сплату судового збору) для відповідачів та третіх осіб. Разом із тим, за деякими категоріями справ, які перелічено у ч. 2 ст. 120 ЦПК України, копії позовної заяви та доданих до неї документів не додають.

До позовної заяви додають документи (квитанція про прийняття готівки або платіжне доручення із відміткою державного казначейства про отримання коштів), що підтверджують сплату судового збору. Визначаючи необхідність сплати судового збору, слід керуватися Законом України «Про судовий збір». Зокрема, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» містить перелік пільг щодо сплати судового збору.

У разі пред’явлення позову особами, які діють на захист прав, свобод та інтересів іншої особи, у заяві мають бути зазначені підстави такого звернення.

Якщо позовну заяву подає представник позивача, до позовної заяви додається довіреність чи інший документ, що підтверджує його повноваження.

Чинне цивільне процесуальне законодавство України щодо форми позовної заяви, крім письмової, не містить окремих вимог. Але, згідно із сучасною судовою практикою, позовну заяву складають відповідно до наведеної нижче типової форми.

Позовна заява

_______________________________

(повне найменування суду)

ПОЗИВАЧ: _______________________________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає ____________________________________

(поштова адреса)

тел. ________________

ВІДПОВІДАЧ: _________________________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає _______________________

(поштова адреса)

тел. ________________

Ціна позову: ______ грн

(якщо позов має грошову оцінку)

ПОЗОВНА ЗАЯВА про ___________________________________

(вказати предмет позову)

(У тексті позовної заяви докладно формулюють позовні вимоги, наводять обставини та відповідні посилання на докази, що їх підтверджують, норми права, на підставі яких позовні вимоги сформульовано)

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. ________ _______________________________________________________,

(вказати норми матеріального права)

керуючись ст. ст. 3, 11, 118, 119, 120… ЦПК України,

ПРОШУ:

1. (викласти резолютивну частину позовних вимог)

2. …

3. …

4. (викласти інші вимоги до забезпечення доказів та судових витрат)

Додатки:

(перелік письмових доказів, що додають до позовної заяви, копія позовної заяви з доданими до неї документами за кількістю осіб, які беруть участь у справі, квитанція про сплату судового збору)

Дата. Підпис. Прізвище та ініціали того, хто підписує

Правила розгляду позовних заяв у суді

Позовну заяву подають до суду, який обирають згідно із правилами підсудності, зазначеними у гл. 1 розділу ІІІ ЦПК України.

У разі недотримання позивачем обов’язкових реквізитів заяви, недодання її копії та копій документів, несплати судового збору суд ухвалою залишає її без руху та надає строк для усунення недоліків. У разі неусунення недоліків позовну заяву суд визнає неподаною та повертає її позивачеві, що, однак, не позбавляє його права подати її повторно, звісно, після усунення встановлених судом перешкод і недоліків.

Після відкриття провадження у справі суд надсилає особам, які беруть участь у справі, копії ухвали про відкриття провадження у справі. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі відповідачеві надсилають копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів, а третій особі – копію позовної заяви.

До початку судового розгляду по суті нерідко проводять так зване попереднє засідання суду. Таке засідання проводять з метою з’ясування можливості мирного врегулювання спору, а також забезпечення правильного та швидкого вирішення справи. Його проводить суддя за участю сторін та інших залучених осіб. Зазначимо, що попереднє судове засідання не є обов’язковим, а питання про необхідність його проведення вирішує суддя під час відкриття провадження у справі.

За заявою однієї або обох сторін про неможливість явки до суду проведення попереднього судового засідання може бути відкладено, якщо причини неявки буде визнано судом поважними.

Відкладання попереднього засідання допускають один раз. Неявка на попереднє засідання належно повідомлених третіх осіб не перешкоджає його проведенню. Разом із тим, у разі неявки у попереднє судове засідання сторони без поважних причин або неповідомлення нею причин неявки з’ясування обставин у справі будуть проводити на підставі доказів, які було подано до або під час попереднього судового засідання. Прийняття інших доказів у подальшому залежить від поважності причин, через які вони були подані несвоєчасно.

Декілька слів щодо доказування у цивільному процесі. Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони зобов’язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводять, – до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймають, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводять – до початку розгляду справи по суті зобов’язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмета спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмета спору.

Особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їхнім місцезнаходженням. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів. На жаль, віднедавна забезпечення доказів по справі вимагає сплати судового збору (10 % від мінімальної заробітної плати, болем 120 грн). Відповідний документ слід долучати до клопотання.

Однак є додаткова можливість безоплатно отримати необхідні докази в порядку ст. 137 ЦПК України. Відповідно до цієї норми, у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їхнім клопотанням зобов’язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводять, – до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Сплати судового збору таке клопотання не вимагає.

Для з’ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд може призначити експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначає суд. При цьому суд має мотивувати відхилення питань осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, ознайомлюватися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу.

Призначення експертизи є обов’язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов’язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити:

1) характер і ступінь ушкодження здоров’я;

2) психічний стан особи;

3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Майте на увазі, що висновок експерта для суду не є обов’язковим, хоча на практиці його визнають дуже переконливим доказом. Також висновок експерта є доволі затратним заходом, тож, хоча у подальшому витрати на експертизу у разі перемоги можна буде стягнути із протилежної сторони, до проведення експертизи працю експерта оплачує сторона, що заявила відповідне клопотання.

Крім того, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачених цим Кодексом заходів щодо забезпечення позову. У такій заяві має бути зазначено:

1) причини, у зв’язку з якими потрібно забезпечити позов;

2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Так, позов забезпечують:

1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і перебувають у нього або в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов’язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов’язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржує боржник у судовому порядку;

7) переданням речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

У разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, але види забезпечення позову мають бути порівнянними із заявленими позивачем вимогами.

Для забезпечення позову також необхідно сплатити судовий збір за передбаченими Законом України «Про судовий збір» ставками.

Суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців від дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів – упродовж одного місяця. На практиці це триває до року, а то й більше.

Відповідно до ст. 169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі:

1) неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручено судові повістки;

2) першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) першої неявки без поважних причин належним чином повідомленого позивача в судове засідання або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності;

4) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їхні представники.

Неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Однак за клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд.

У разі повторної неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

У разі неявки в судове засідання свідка, експерта, спеціаліста, перекладача суд заслуховує думку осіб, які беруть участь у справі, про можливість розгляду справи за відсутності свідка, експерта, спеціаліста, перекладача, які не з’явилися, та постановляє ухвалу про продовження судового розгляду або про відкладення розгляду справи на певний строк. Одночасно суд вирішує питання про відповідальність свідка, експерта, спеціаліста, перекладача, які не з’явилися.

Є декілька правил поведінки у судовому засіданні. Так, особи, які беруть участь у справі, свідки, перекладачі, експерти, спеціалісти звертаються до суду «Ваша честь». Особи, присутні в залі судового засідання (навіть якщо вони не пов’язані з розглядуваною справою), повинні підвестися, коли заходить і йде суд. Рішення суду особи, присутні в залі, заслуховують стоячи. Особи, які беруть участь у справі, а також усі інші дають пояснення, показання, висновки, консультації тощо стоячи.

Учасники цивільного процесу, а також інші особи, присутні в залі судового засідання, зобов’язані беззаперечно виконувати розпорядження голови, дотримувати в судовому засіданні встановленого порядку та утримуватися від будь-яких дій, що свідчать про явну зневагу до суду або встановлених в суді правил. За неповагу до суду винних осіб притягують до адміністративної відповідальності.

У призначений для розгляду справи час голова відкриває судове засідання і оголошує, яку справу розглядатимуть. Секретар судового засідання доповідає судові, хто з викликаних у справі осіб з’явився в судове засідання, чи вручено судові повістки та повідомлення тим, хто не з’явився, та повідомляє причини їх неявки, якщо вони відомі. Суд встановлює особи тих, хто з’явився, а також перевіряє повноваження представників.

Свідків видаляють із зали судового засідання у відведені для цього приміщення. Голова оголошує склад суду, а також прізвища експерта, перекладача, спеціаліста, секретаря судового засідання і роз’яснює особам, які беруть участь у справі, право заявляти відводи, а також їхні права та обов’язки, про що зазначають у журналі судового засідання (див. пам’ятку у кінці розділу).

Заяви і клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає після того, як буде заслухано думку решти присутніх у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі. Ухвала суду про відмову в задоволенні клопотання не перешкоджає повторному його заявленню з інших підстав.

Суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Носій інформації, на який здійснювали технічний запис судового засідання (лазерний диск), є додатком до журналу судового засідання, і після закінчення судового засідання його приєднують до матеріалів справи. За клопотанням особи, яка бере участь у справі, за плату може бути здійснено повне або часткове роздрукування технічного запису судового засідання за розпорядженням голови. Особа, яка бере участь у справі, має право отримати копію інформації з носія, на який здійснювали технічний запис цивільного процесу.

Одночасно з проведенням фіксування технічними засобами секретарем судового засідання ведуть журнал судового засідання.

Розгляд справи по суті розпочинається доповіддю голови про зміст заявлених вимог та про визнання сторонами певних обставин під час попереднього судового засідання, після чого з’ясовується, чи підтримує позивач свої вимоги, чи визнає відповідач вимоги позивача та чи не бажають сторони укласти мирову угоду або звернутися для вирішення спору до третейського суду. У разі розгляду справи за відсутності відповідача голова доповідає про позицію останнього щодо заявлених вимог, викладену в письмових поясненнях. У разі часткового визнання позову відповідачем голова з’ясовує, у якій саме частині позов визнано.

Позивач може відмовитися від позову, а відповідач – визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднують до справи.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Напроти, у разі визнання відповідачем позову суд (за наявності для того законних підстав) негайно ухвалює рішення про задоволення позову.

Майте на увазі, що відмова від позову із відповідним закриттям справи у подальшому перешкоджає зверненню до суду з тих же підстав! У разі, якщо вам з якихось причин необхідно завершити справу із залишенням за собою можливості повторного звернення до суду, рекомендуємо звернутись до суду із заявою про залишення позову без розгляду.

Відповідач може заперечувати проти позову, посилаючись на незаконність вимог позивача, їхню необґрунтованість, відсутність у позивача права на звернення до суду або наявність перешкод для відкриття провадження у справі. Заперечення проти позову можуть стосуватися всіх заявлених вимог чи їхньої певної частини або обсягу.

Після доповіді у справі суд заслуховує пояснення позивача та третьої особи, яка бере участь на його стороні, відповідача та третьої особи, яка бере участь на його стороні, а також інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, можуть ставити питання один одному. Якщо у справі є письмові пояснення сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, голова оголошує зміст цих пояснень.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні цих фактів досліджують показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Свідків допитують безпосередньо в суді, кожного свідка допитують окремо. Свідки, які ще не дали показань, не можуть перебувати в залі судового засідання під час розгляду справи. Якщо сторона, третя особа, їхні представники заявляють, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, вони за їхньою згодою можуть бути допитані як свідки (і понести у випадку надання неправдивих свідчень кримінальну відповідальність).

Письмові докази або протоколи їхнього огляду оголошують у судовому засіданні та надають для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, а в необхідних випадках – також експертам, спеціалістам і свідкам. Особи, які беруть участь у справі, можуть давати свої пояснення з приводу цих доказів або протоколу їхнього огляду. Особи, які беруть участь у справі, з приводу зазначених доказів можуть ставити питання свідкам, а також експертам, спеціалістам.

Речові докази оглядає суд, або ж він досліджує їх іншим способом, а також пред’являє для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, а в необхідних випадках – також експертам, спеціалістам і свідкам. Особи, яким пред’явлено для ознайомлення речові докази, можуть звернути увагу суду на ті чи інші обставини, пов’язані з оглядом. Ці заяви заносять до журналу судового засідання.

Відтворення звукозапису і демонстрування відеозапису проводять у судовому засіданні або в іншому приміщенні, спеціально підготовленому для цього, із відображенням у журналі судового засідання особливостей оголошуваних матеріалів і зазначенням часу демонстрації. Після цього суд заслуховує пояснення осіб, які беруть участь у справі.

Висновок експерта оголошують у судовому засіданні. Для роз’яснення і доповнення висновку експерту можуть бути поставлені питання.

У ході розгляду справи може виникнути ситуація, коли подальший розгляд справи виявляється неможливим. Відповідно до ст. 201 Цивільного процесуального кодексу України, суд зобов’язаний зупинити провадження у справі в разі:

1) смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво;

2) злиття, приєднання, поділу, перетворення юридичної особи, яка була стороною у справі;

3) перебування позивача або відповідача у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан;

4) неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядають у порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства;

5) призначення або заміни законного представника у випадках, передбачених частинами першою – третьою статті 43 цього Кодексу;

6) звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави;

7) надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.

Відповідно до ст. 201 Цивільного процесуального кодексу України, суд не зобов’язаний, але може зупинити провадження у справі у випадках:

1) перебування сторони на строковій військовій службі або альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання;

2) захворювання сторони, підтвердженого медичною довідкою, що виключає можливість явки до суду протягом тривалого часу;

3) перебування сторони у тривалому службовому відрядженні;

4) розшуку відповідача в разі неможливості розгляду справи за його відсутності;

5) призначення судом експертизи;

6) направлення судового доручення щодо збирання доказів у порядку, встановленому статтею 132 Кодексу.

У таких випадках справа зупиняється на період, поки обставина, що обумовила її зупинення, не сплине.

Вислухавши додаткові пояснення й вирішивши заявлені при цьому клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд постановляє ухвалу про закінчення з’ясування обставин справи та перевірки їх доказами і переходить до судових дебатів. У судових дебатах виступають з промовами особи, які беруть участь у справі. Зазвичай ці промови незначні за обсягом, але, якщо є необхідність підсумувати судовий розгляд та ще раз звернути увагу суду на конкретні обставини справи, промову краще підготувати письмово. Пам’ятайте, що в дебатах можна посилатися лише на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні.

Після судових дебатів суд іде до нарадчої кімнати (спеціально обладнаного для прийняття судових рішень приміщення або просто власного кабінету) для ухвалення рішення, оголосивши орієнтовний час його проголошення. Під час ухвалення судового рішення ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який розглядає справу.

Якщо під час ухвалення рішення виникає потреба з’ясувати будь-яку обставину шляхом повторного допиту свідків або вчинення іншої процесуальної дії, суд, не ухвалюючи рішення, постановляє ухвалу про поновлення судового розгляду.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо:

1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;

2) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв’язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

3) позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом;

4) сторони уклали мирову угоду і її визнано судом;

5) є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у виданні виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або повернув справу на новий розгляд до третейського суду, який ухвалив рішення, але розгляд справи у тому самому третейському суді виявився неможливим;

6) померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

7) ліквідовано юридичну особу, яка була однією зі сторін у справі.

Суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо:

1) заяву подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності;

2) заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи;

3) належним чином повідомлений позивач повторно не з’явився в судове засідання, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності;

4) спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав розглядають в іншому суді;

5) позивач подав заяву про залишення позову без розгляду;

6) між сторонами укладено договір про передання спору на вирішення до третейського суду і від відповідача надійшло до початку з’ясування обставин у справі та перевірки їх доказами заперечення проти вирішення спору в суді;

7) особа, в інтересах якої у встановлених законом випадках відкрито провадження у справі за заявою іншої особи, не підтримує заявлених вимог і від неї надійшла відповідна заява;

8) провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 ЦПК України, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк;

9) позивач до закінчення розгляду справи покинув судове засідання і не подав до суду заяви про розгляд справи за його відсутності.

Слід зазначити, що особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду ще раз.

За відсутності вищевказаних підстав для припинення провадження суд ухвалює рішення.

Згідно з чинним законодавством, суд ухвалює рішення іменем України негайно після завершення судового розгляду. Рішення суду ухвалює, оформлює і підписує в нарадчій кімнаті суддя, а в разі колегіального розгляду – судді, які розглядали справу. У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення може бути відкладено на строк не більш ніж п’ять днів від дня закінчення розгляду справи, але вступну і резолютивну частини суд має проголосити в тому самому засіданні, у якому закінчився розгляд справи. Рішення суду, що містить вступну та резолютивну частини, має бути підписано всім складом суду і приєднано до справи.

Рішення суду або його вступна та резолютивна частини проголошують негайно після закінчення судового розгляду і привселюдно. Голова роз’яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження. У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин судового рішення суд повідомляє, коли особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду.

Копії повного рішення суду видають особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення. У разі проголошення тільки вступної та резолютивної частин судового рішення особам, які брали участь у справі і були присутні у судовому засіданні, негайно після його проголошення видають копії судового рішення із викладенням вступної та резолютивної частин.

Особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилають рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів від дня його складання або за їхнім зверненням вручають їм під розписку безпосередньо в суді.

На жаль, на цей час зазначені правила діють дуже обмежено. Суди в переважній більшості справ ухвалюють резолютивну частину рішення, що потребує від сторін додаткових зусиль щодо отримання повного тексту шляхом подання окремої заяви і звернення до суду в інший день. Це тим більш прикро, що строки апеляційного оскарження починаються від моменту проголошення в суді, а не від моменту отримання стороною, яка належним чином виконала свій обов’язок і з’явилася до суду, копії рішення суду.

Рішення суду набуває чинності після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Захист законних інтересів у порядку окремого провадження (непозовне цивільне судочинство)

Окреме провадження – вид непозовного цивільного судочинства, у порядку якого розглядають цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав чи підтвердження наявності або відсутності неоспорюваних прав.

Ознаками окремого провадження є насамперед його несумісність зі спором про право. Якщо в ході розгляду справи виявиться, що предметом судового розгляду справи є спір про право, суд повинен залишити заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Особи, права та обов’язки яких зачіпає рішення суду, мають право брати участь у справі як заінтересовані особи, що дозволяє їм бути повноцінним учасником у справі з наділенням їх усім правовим статусом сторони в процесі.

Справи окремого провадження, що становлять цивільну юрисдикцію суду, можна поділити на три групи.

Перша група – це справи, порядок розгляду та вирішення яких визначено цивільним процесуальним законодавством, зокрема:

– обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи;

– надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності;

– визнання фізичної особи безвісти відсутньою чи оголошення її померлою;

– усиновлення;

– встановлення фактів, що мають юридичне значення;

– відновлення прав на втрачені цінні папери на пред’явника та векселі;

– передання безгосподарської нерухомої речі в комунальну власність;

– визнання спадщини відумерлою;

– надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку;

– обов’язкова госпіталізація до протитуберкульозного закладу;

– розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

До другої групи належать справи, які тільки зазначені в ЦПК України, однак особливості їх розгляду визначено іншими актами законодавства. Такими є справи про надання права на шлюб (ст. 23 СК), про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК), про поновлення шлюбу після його розірвання (ст. 117 СК), про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя (ст. 119 СК).

Третю групу становлять справи, які можна розглядати в порядку окремого провадження, якщо актами законодавства їх віднесено до цивільної юрисдикції (ст. 234 ЦПК).

Справи окремого провадження суд розглядає з додержанням загальних правил, розглянутих раніше, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені Розділом IV Цивільного процесуального кодексу України, для кожної категорії окремо.

Справи окремого провадження суд розглядає за участі заявника і зацікавлених осіб. Такі справи не можна передати на розгляд третейського суду і їх не можна закрити у зв’язку з укладенням мирової угоди. Під час ухвалення судом рішення судові витрати не відшкодовують, якщо інше не встановлено законом.

Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішують у порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз’яснює зацікавленим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Цивільне процесуальне законодавство України не містить окремих вимог щодо форми відповідної заяви, крім письмової. Але, згідно із сучасною судовою практикою, заяву в порядку окремого провадження складають згідно з наведеною нижче типовою формою.

Заява

_______________________________

(повне найменування суду)

ЗАЯВНИК: _____________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає______________________

(поштова адреса)

тел. ________________

ЗАЦІКАВЛЕНА ОСОБА: ___________________,

(назва державного органу, його поштова адреса)

про ______________________

(вказати юридичний факт, який має бути встановлено)

ЗАЯВА

(Викласти обставини, якими обґрунтовують заяву, з посиланням на юридичний факт, який потребує встановлення, докази, що його підтверджують, та мету його встановлення.)

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. ________ _______________________________________________________,

(вказати норми матеріального права)

керуючись ст. ст. 3, 11, 118, 119, 234… ЦПК У країни,

ПРОШУ:

1. (Указати, який юридичний факт необхідно встановити і з якою метою)

Додатки:

1. (Письмові докази, які підтверджують юридичний факт, який встановлюють)

2. Квитанція про сплату судового збору.

3. Копія заяви.

Дата. Підпис. Прізвище, ініціали того, хто підписує

Захист прав та інтересів у порядку наказного провадження

Наказне провадження – це спрощений вид провадження у справах за вимогами, які мають очевидно достовірний характер. Це вид провадження в цивільному судочинстві, у якому суд вирішує справу про стягнення з боржника на підставі судового наказу грошових коштів або витребування майна без проведення судового засідання на користь особи, яка має право вимоги. Такий вид провадження не є свідченням відсутності спірних правовідносин між сторонами, однак, з огляду на очевидність права вимоги заявника, відсутній спір про наявність самого права. Справи наказного провадження визначено законом, зважаючи на вимоги процесуальної економії, тобто в деяких категоріях справ вимоги, які пред’являють до суду, можуть розглядати в спрощеному порядку, на відміну від загальної цивільної процесуальної форми.

Справи, які належать до наказного провадження, порядок їх розгляду, видання та скасування судового наказу визначено ст. ст. 95—106 ЦПК.

Предметом розгляду у справах наказного провадження є вимоги:

1) про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати;

2) про компенсацію витрат на проведення розшуку відповідача, боржника, дитини або транспортних засобів боржника;

3) про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індекса інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості;

4) про присудження аліментів на дитину в розмірі тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов’язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших зацікавлених осіб;

5) про повернення вартості товару неналежної якості, якщо є рішення суду, яке набрало чинності, про встановлення факту продажу товару неналежної якості, ухвалене на користь невизначеного кола споживачів.

Особами, які беруть участь у справі, у наказному провадженні є заявник та зацікавлені особи, а також їхні представники. Вирішення справи в порядку наказного провадження стосується видання судового наказу – судового рішення особливої форми. Видання судового наказу проводять без судового засідання й виклику стягувача та боржника для заслуховування їхніх пояснень. Судовий наказ, відповідно до ст. 95 ЦПК, є виконавчим документом і підлягає виконанню за правилами, які встановлено законодавством про виконавче провадження.

Провадження з цієї категорії справ ведуть за загальними правилами позовного провадження, але провадження порушують заявою, що повинна відповідати вимогам ст. 98 ЦПК України, згідно з якою заяву про видання судового наказу подають до суду в письмовій формі і в ній має бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подають заяву;

2) ім’я (найменування) заявника та боржника, а також ім’я (найменування) представника заявника, якщо заяву подає представник, їхнє місце проживання або місцезнаходження;

3) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

4) <виключено>

5) перелік документів, що додають до заяви.

Заяву підписує заявник або його представник і подає з її копіями та копіями доданих до неї документів відповідно до кількості боржників. До заяви, яку подає представник заявника, має бути додано документ, що підтверджує його повноваження. До заяви про видання судового наказу додають документи, що підтверджують сплату судового збору та оплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

До неналежно оформленої заяви застосовують положення ст. 121 ЦПК України, які ми вже зазначали вище.

Заява про видання судового наказу

_______________________________

(повне найменування суду)

ЗАЯВНИК: ______________________________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає____________________________________

(поштова адреса)

тел. ________________

БОРЖНИК: _________________________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає _______________________

(поштова адреса)

тел. ________________

ЗАЯВА про видання судового наказу

(У тексті заяви докладно формулюють вимоги, наводять обставини та відповідні посилання на докази, що їх підтверджують, норми права, на підставі яких вимоги сформульовано.)

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. ________ ______________________________________________________,

(вказати норми матеріального права)

керуючись ст. ст. 3, 11, 95–98, 102–103… ЦПК України,

ПРОШУ:

1. (Викласти резолютивну частину вимог)

2. …

Додатки:

(Перелік письмових доказів, що додають до заяви, копія заяви з доданими до неї документами за кількістю боржників, квитанція про сплату судового збору)

Дата. Підпис. Прізвище, ініціали особи, що підписує

Під час вирішення питання про сплату судового збору слід керуватися ст. 99 ЦПК України та Законом України «Про судовий збір». Так, згідно із Законом України «Про судовий збір», за подання заяви про видання судового наказу ставка судового збору становить 50 відсотків ставки, що визначають з оспорюваної суми у разі звернення до суду з позовом у порядку позовного провадження.

У разі відмови в прийнятті заяви про видання судового наказу або в разі скасування судового наказу внесену суму судового збору стягувачеві не повертають. У разі пред’явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження суму судового збору, сплаченого за подання заяви про видання судового наказу, зараховують до суми судового збору, встановленої за позовну заяву.

Тепер ви знаєте, що в тому разі, якщо через пошту вам вручать копію наказу суду про стягнення з вас заборгованості за сплату житлово-комунальних послуг, ви будете знати, що це не судова помилка, а результат судочинства, коли суд фактично приймає рішення ще до з’ясування того, як ви спростовуватимете вимоги кредитора. Тому, діставши таке повідомлення, слід мобілізуватись і не пізніш ніж протягом десяти днів від дня отримання копії судового наказу подати до суду заяву про його скасування.

У такій заяві обов’язково має бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подають заяву;

2) ім’я (найменування) стягувача та боржника, а також ім’я (найменування) представника боржника, якщо заяву подає представник, їхнє місце проживання або місцезнаходження;

3) наказ, що оспорюють;

4) посилання на обставини, які свідчать про повну або часткову необґрунтованість вимог стягувача;

5) посилання на докази, якими ви обґрунтовуєте свої заперечення проти вимог стягувача;

6) перелік документів, що додають до заяви.

Таку заяву підписують, ставлять на ній дату і подають до суду з її копією та копіями доданих до неї документів для надання стягувачеві.

Апеляційне провадження

Апеляційне провадження – це стадія цивільного процесу з перегляду рішень (ухвал) суду першої інстанції, які не набрали чинності, що відбувається за ініціативою зацікавлених осіб. Уведення апеляції в цивільне судочинство є реалізацією конституційного положення (ст. 129 Конституції України) про забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішень суду, за винятком випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному порядку належить до компетенції суду другої інстанції (апеляційного суду). Апеляційними судами з розгляду цивільних, кримінальних справ, а також справ про адміністративні правопорушення є апеляційні суди областей, апеляційні суди міст Києва та Севастополя, Апеляційний суд Автономної Республіки Крим.

Згідно зі ст. 291 ЦПК України, апеляційною інстанцією у цивільних справах є судові палати у цивільних справах апеляційних загальних судів, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржують.

Апеляційну скаргу подають на рішення (ухвалу) суду першої інстанції, що не набрало законної сили. Подання апеляційної скарги обумовлено винесенням, на думку зацікавленої особи, незаконного і (або) необґрунтованого судового рішення (ухвали). Рішення суду першої інстанції залежно від волі особи, яка подає апеляційну скаргу, оскаржують повністю або частково. Розгляд справи в суді апеляційної інстанції здійснюється у визначених поданою апеляційною скаргою межах. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Рішення або ухвала, якими завершено апеляційний розгляд, набирають чинності від моменту їх проголошення.

Повноваження апеляційного суду дозволяють йому досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Раніше чинним цивільно-процесуальним законодавством було передбачено інший спосіб оскарження та перевірки судових рішень і ухвал, що не набрали законної сили, – касаційний порядок. Касаційна скарга, яку подавала зацікавлена особа, була лише відправною точкою для суду касаційної інстанції, оскільки під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряв законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції як у частині, що оскаржували, так і в частині, що не оскаржували, а також стосовно осіб, які не подали скаргу. Суд не був зв’язаний доводами касаційної скарги і був зобов’язаний перевіряти справу в повному обсязі. У цьому полягає головна відмінність раніше чинної касації від теперішньої апеляції, зважаючи на те, що нині цивільне процесуальне законодавство закріплює норму, яка обмежує повноваження апеляційного суду межами вимог апеляційної скарги. Такий підхід бере свій початок у Давньому Римі: Tantum devolutum qantum appellatum («Скільки скарги, стільки й рішення»).

Однак слід відзначити, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги (тобто межі апеляційного розгляду розширюються), якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов’язковою підставою для скасування рішення.

Також якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Право на апеляційне оскарження судових рішень мають сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов’язки. Ці особи можуть оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (ст. 292 ЦПК України).

До суб’єктів, що мають право апеляційного оскарження, насамперед належать сторони – позивач і відповідач, оскільки рішення по справі стосується в першу чергу їхніх прав та інтересів. Однак якщо в суді першої інстанції позивач завжди є активною стороною, позаяк безпосередньо за його заявою відкривається провадження у справі, то в апеляційній інстанції ініціатива виникнення апеляційного провадження може належати відповідачеві, зокрема у випадку, коли саме він не погоджується з винесеним рішенням та бажає його перегляду вищим судом.

Право апеляційного оскарження мають також співпозивачі та співвідповідачі, які можуть звернутися до апеляційного суду як спільно, так і окремо одне від одного.

Іншими суб’єктами апеляційного оскарження можуть бути треті особи, які заявляють самостійні вимоги до предмета спору, та треті особи, які не заявляють самостійних вимог до предмета спору.

Зважаючи на те, що третя особа із самостійними вимогами має в справі свою мету, висуває особисті претензії стосовно предмета спору між сторонами, вона може скористатися правом на апеляційне оскарження рішення, яке не відповідає її інтересам.

Третя особа без самостійних вимог до предмета спору так само має можливість подати апеляційну скаргу. Це пов’язано з тим, що хоча винесене судом рішення лише опосередковано стосується її прав, свобод чи інтересів, проте в майбутньому це рішення може вплинути на правовідносини третьої особи з однією із сторін, а також потягти для даної особи небажані правові наслідки (наприклад, пред’явлення регресного позову).

Судовий представник (адвокат, юрисконсульт та ін.) може оскаржити судове рішення в апеляційному порядку тільки в тому випадку, якщо особа, чиї інтереси він представляє, не обмежила його в цьому повноваженні. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії (у тому числі і на оскарження рішення) мають бути застережені у виданій йому довіреності.

Законні представники (батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом) можуть вчиняти від імені осіб, яких вони представляють, усі процесуальні дії, до яких належить і оскарження рішення. Це означає, що законний представник, на відміну від договірного представника, на свій розсуд вирішує питання про необхідність звернення із скаргою до суду апеляційної інстанції з метою захисту прав та законних інтересів особи, яку він представляє.

Можливість апеляційного оскарження рішення мають також органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб (ст. 45 ЦПК України), але за умови, що вони брали участь у розгляді справи судом першої інстанції. Це обмеження не стосується прокурора.

На відміну від інших осіб, перелічених у ст. 45 ЦПК України, прокурор, навіть якщо він не брав участі у справі, може оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Суб’єктами апеляційного оскарження є також заявники та зацікавлені особи по справах окремого провадження, стягувачі та боржники в справах наказного провадження.

Окремої уваги заслуговує питання реалізації права на апеляційне оскарження особами, які не брали участі у справі, але суд вирішив питання про їхні права та обов’язки. У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз’яснюється, що у зв’язку з можливістю апеляційного оскарження рішення суду зазначеними особами вони, відповідно до ч. 9 ст. 6 ЦПК, мають право отримувати в суді, який ухвалив рішення, усну або письмову інформацію про результати розгляду відповідної справи, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії документів, долучених до справи, одержувати копії рішень і ухвал, а під час розгляду справи в апеляційній інстанції набувають права осіб, які беруть участь у справі, зокрема брати участь у розгляді справи, заявляти клопотання, ознайомлюватися з матеріалами справи, подавати докази тощо.

Якщо хто-небудь із осіб, наділених правом апеляційного оскарження, не бажає звертатися із самостійною скаргою, але при цьому має зацікавленість в апеляційному розгляді справи та прагне відстоювати під час його проведення свої права та інтереси, то така особа може приєднатися до апеляційної скарги, поданої іншим суб’єктом права оскарження. Подібне приєднання можливе за умови, що правові позиції зазначених осіб стосовно судового рішення збігаються. Заяву про приєднання до апеляційної скарги може бути подано до початку розгляду справи в апеляційному суді.

У разі, якщо в заяві про приєднання до апеляційної скарги, фактично містяться інші вимоги або заявлені інші мотиви, ніж ті, що зазначені в апеляційній скарзі, то така заява вважається окремою апеляційною скаргою з усіма наслідками, які з цього випливають, а саме: вона залишається без руху для усунення її недоліків як апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 295 ЦПК. У заяві про приєднання до апеляційної скарги можуть міститися лише додаткові обґрунтування, уточнення вже поданої апеляційної скарги, у тому числі як питання факту, так і питання права (п. 10 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України).

Слід враховувати, що за подання заяви про приєднання до апеляційної скарги сплачують судовий збір у порядку та розмірах, встановлених Законом України «Про судовий збір».

Важливе значення для реалізації права на апеляційне оскарження має дотримання строків на подання апеляційної скарги. Апеляційну скаргу на рішення суду подають протягом десяти днів від дня його проголошення (ухвалу суду оскаржують протягом п’яти днів). Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів від дня отримання копії цього рішення (скаргу на ухвалу суду подають протягом п’яти днів від дня отримання її копії).

Апеляційна скарга, подана після закінчення строку апеляційного оскарження, якщо при цьому особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави для поновлення строку, зазначені нею у заяві, визнано неповажними, залишається без руху. Про залишення апеляційної скарги без руху суд постановляє ухвалу. При цьому протягом тридцяти днів від моменту отримання такої ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку (у разі визнання апеляційним судом причин пропуску строку, зазначених у поданій раніше заяві, неповажними).

Апеляційний суд може поновити строк апеляційного оскарження, якщо він був пропущений з поважних причин (відрядження, хвороба тощо). Рішення з цього питання приймає апеляційний суд на підставі поданої зацікавленою особою заяви та належних доказів. Законодавством чітко не визначено, які причини можуть бути визнані поважними, тому суд оцінює їх як такі стосовно кожної конкретної ситуації.

Поновлення строку апеляційного оскарження відбувається з урахуванням вимог ст. 73 ЦПК України.

У випадку неподання особою заяви в зазначений вище строк або визнання вказаних нею підстав для поновлення строку апеляційного оскарження неповажними апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження в разі, якщо апеляційну скаргу прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подано після спливу одного року від моменту оголошення оскаржуваного судового рішення (ч. 3 ст. 297 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України детально регламентовано вимоги до форми та змісту апеляційної скарги. Згідно зі ст. 295 ЦПК України апеляційну скаргу подають у письмовій формі.

В апеляційній скарзі мають бути зазначені:

1) найменування суду, до якого подають скаргу;

2) ім’я (найменування) особи, яка подає скаргу, її місце проживання або місцезнаходження;

3) ім’я (найменування) осіб, які беруть участь у справі, їхнє місце проживання або місцезнаходження;

4) рішення або ухвала, що оскаржують;

5) у чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінювання, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильного визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин);

6) нові обставини, які підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінюванню, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції;

7) клопотання особи, яка подала скаргу;

8) перелік документів та інших матеріалів, що додають.

Апеляційну скаргу підписує особа, яка її подає, або представник такої особи.

До апеляційної скарги, поданої представником, слід додати довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо ці документи раніше не подавали.

До апеляційної скарги додають копії скарги та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, до апеляційної скарги має бути приєднано квитанцію про сплату судового збору за подання скарги. Законом України «Про судовий збір» визначено, що з апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду стягують 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті під час подання позовної заяви, іншої заяви, а в разі подання позовної заяви майнового характеру – 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми. Тобто в цьому випадку судовий збір дорівнює половині суми судового збору, сплаченої під час звернення до суду першої інстанції.

За правилами ч. 1 ст. 296 ЦПК України, апеляційну скаргу подає апеляційний суд через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суд першої інстанції наступного дня після закінчення строку для подання апеляційної скарги надсилає її разом зі справою до апеляційного суду. Апеляційні скарги, що надійшли після цього, не пізніше наступного робочого дня після їх надходження направляють до апеляційного суду.

Зверніть увагу на нижченаведену типову форму апеляційної скарги.

Апеляційна скарга

Судовій палаті по цивільних справах

апеляційного суду ________________

(назва області)

СКАРЖНИК: _________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає:_____________________

(поштова адреса)

тел. ___________

ОСОБИ ЯКИ БЕРУТЬ

УЧАСТЬ У СПРАВІ:

1. ___________________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає:_____________________

(поштова адреса)

тел. ___________

2 …

на рішення ____________________________________

(дата рішення, назва суду, який його постановив)

по цивільній справі № ______

за позовом

____________________________

(найменування сторін, предмет позову)

АПЕЛЯЦІЙНА СКАРГА

(Стисло викласти резолютивну частину рішення, що оскаржують)

Зазначене рішення вважаю незаконним та необґрунтованим з таких підстав:

(вказати, у чому полягає неправильність рішення суду, обставини справи і закон, яким спростовують рішення; нові факти чи засоби доказування)

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст: _________ _______________________________________________________,

(вказати норми матеріального права)

керуючись ст. ст. 291, 292, 294, 295, 296, 307… 309, … ЦПК України,

ПРОШУ:

1. (Указати одне із повноважень апеляційного суду, зазначених у ст. 305 ЦПК України)

2. (Викласти інші вимоги, наприклад, стосовно розподілу судових витрат)

Додатки:

1. (Копії документів, які додають до апеляційної скарги)

2. Копії апеляційної скарги з доданими документами для осіб, що беруть участь у справі.

3. Квитанція сплати судового збору.

Дата. Підпис. Прізвище, ініціали особи, що підписує

Касаційне провадження

Касаційне провадження – це стадія цивільного процесу з перегляду рішень (ухвал) суду, які набрали чинності, що виникає за ініціативою зацікавлених осіб у зв’язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права.

Касаційною інстанцією у цивільних справах є Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Можливість оскарження судового рішення не тільки в апеляційному, але й у касаційному порядку є додатковою гарантією захисту прав і законних інтересів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи чи обов’язки (детальніше щодо суб’єктів права оскарження див. питання «Право апеляційного оскарження»).

Важливою умовою виникнення касаційного провадження є набрання рішенням чи ухвалою суду чинності після перегляду справи в апеляційному порядку. Якщо зацікавлені особи не зверталися до апеляційної інстанції зі скаргою на рішення або ухвалу суду першої інстанції, то право касаційного оскарження вони втрачають. Цивільне процесуальне законодавство допускає оскарження в касаційному порядку також ухвал апеляційного суду, що їх він виносить під час апеляційного провадження (на підставі ст. 319 ЦПК припускають, що такі ухвали так само набирають чинності від моменту їх проголошення) та які, з точки зору зацікавлених осіб, перешкоджають провадженню по справі і винесенню рішення.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов’язки, мають право оскаржити у касаційному порядку:

1) рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду;

2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31–33 частини першої статті 293 ЦПК України, після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Касаційну скаргу можна подати протягом двадцяти днів від дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

У випадку пропущення строку на касаційне оскарження, встановленого ч. 1 ст. 325 ЦПК України, з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

Згідно зі ст. 327 ЦПК України, касаційну скаргу подають безпосередньо до суду касаційної інстанції, де її реєструють у порядку, встановленому ч. ч. 2 і 3 ст. 11-1 ЦПК, та не пізніше наступного дня передають судді-доповідачеві.

Відповідно до ст. 326 ЦПК України, касаційну скаргу подають у письмовій формі. У скарзі має бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подають скаргу;

2) ім’я (найменування) особи, яка подає скаргу, її місце проживання або місцезнаходження;

3) ім’я (найменування) осіб, які беруть участь у справі, їхнє місце проживання або місцезнаходження;

4) рішення (ухвала), що оскаржують;

5) у чому полягає неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права;

6) клопотання особи, яка подає скаргу;

7) перелік письмових матеріалів, що додають до скарги.

Касаційну скаргу підписує особа, яка подає скаргу, або її представник. До касаційної скарги, поданої представником, має бути додано довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника.

Також до касаційної скарги додають копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі, а також копії оскаржуваних рішень (ухвал) судів першої та апеляційної інстанцій.

За подання касаційної скарги справляють судовий збір. На підставі Закону України «Про судовий збір» з касаційної скарги на рішення суду сплачують 70 відсотків ставки, що підлягає сплаті під час подання позовної заяви, іншої заяви і скарги, а в разі подання позовної заяви майнового характеру – 70 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми. Поряд із цим за подання касаційної скарги на ухвалу суду сплачують 0,1 розміру мінімальної заробітної плати. Оригінал квитанції про сплату судового збору має бути приєднано до касаційної скарги.

Зверніть увагу на типову форму касаційної скарги.

Касаційна скарга

Судовій палаті по цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

вул. П. Орлика, 4-А, м. Київ, 01024

СКАРЖНИК: ______________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає: _____________________

(поштова адреса)

тел. ___________

ОСОБИ, ЯКІ БЕРУТЬ УЧАСТЬ У СПРАВІ:

1. ___________________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає:_____________________

(поштова адреса)

тел. ____________

2. …

на рішення (ухвалу) _______________________________

(дата рішення, назва апеляційного суду)

по цивільній справі № ______

за позовом ______________________________

(найменування сторін, предмет позову)

КАСАЦІЙНА СКАРГА

(Стисло викласти резолютивну частину рішення, що оскаржують)

Рішення (ухвалу) апеляційного суду вважаю незаконним з таких підстав.

Так, рішенням суду порушені вимоги ст. ст. _________ _______________________________________________________

(вказати норми закону, з порушенням якого ухвалено рішення, а також у чому полягає це порушення чи неправильне застосування)

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст: ________ _______________________________________________________

(вказати норми матеріального права)

керуючись ст. ст. 323, 324, 325, 326, 327,… ЦПК України, прошу:

1. (Указати одне із повноважень апеляційного суду, зазначених у ст. 336 ЦПК України)

2. (Викласти інші вимоги, наприклад, стосовно розподілу судових витрат)

Додатки:

1. (Копії документів, які додають до апеляційної скарги)

2. Копії касаційної скарги з доданими документами для осіб, що беруть участь у справі.

3. Квитанція сплати судового збору.

Дата. Підпис. Прізвище, ініціали особи, що підписує

Провадження у зв’язку з нововиявленими обставинами

Рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали чинності, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв’язку з нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду є:

1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлені вироком суду, що набрав чинності, заздалегідь неправдиві показання свідка, заздалегідь неправильний висновок експерта, заздалегідь неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення;

3) встановлення вироком суду, що набрав чинності, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення;

4) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду;

5) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом під час вирішення справи, якщо рішення суду ще не виконано.

Перегляд ініціюють шляхом подання заяви про перегляд рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв’язку з нововиявленими обставинами. Заяву подають до суду, який ухвалив рішення, постановив ухвалу або видав судовий наказ.

У заяві обов’язково зазначають:

1) найменування суду, якому адресують заяву;

2) ім’я (найменування) особи, яка подає заяву, місце її проживання чи місцезнаходження;

3) інших осіб, які брали участь у справі;

4) дату ухвалення чи постановлення і зміст рішення, ухвали чи судового наказу, про перегляд яких подано заяву;

5) нововиявлені обставини, якими обґрунтовано вимогу про перегляд рішення, ухвали чи судового наказу, і дата їх відкриття або встановлення;

6) посилання на докази, що підтверджують наявність нововиявлених обставин.

До заяви додають її копії відповідно до кількості осіб, які брали участь у справі, а також документ про сплату судового збору.

Заяву про перегляд у зв’язку з нововиявленими обставинами можуть подати сторони та інші особи, які беруть участь у справі, протягом одного місяця від дня встановлення обставини, що є підставою для перегляду.

При цьому заяву про перегляд судового рішення у зв’язку з нововиявленими обставинами з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України (наявність істотних для справи обставин, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи), можна подати не пізніше трьох років від дня набрання судовим рішенням законної сили. У разі якщо таку заяву подано до суду після закінчення цього строку, суд відмовляє у відкритті провадження за нововиявленими обставинами незалежно від поважності причини пропуску цього строку.

Відкривши провадження за нововиявленими обставинами, суддя надсилає особам, які беруть участь у справі, копії заяви про перегляд і призначає дату, час та місце судового засідання, про що повідомляє осіб, які беруть участь у справі.

Заяву про перегляд судового рішення у зв’язку з нововиявленими обставинами розглядають у судовому засіданні. Заявник та інші особи, які беруть участь у справі, повідомляють про час і місце засідання. Неявка цих осіб не є перешкодою для розгляду заяви.

Розгляд заяви здійснює суд за правилами, встановленими ЦПК України для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. Розглянувши заяву, суд може скасувати судове рішення, що переглядають, і прийняти нове судове рішення або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення.

Судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом, для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції. З набранням чинності новим судовим рішенням втрачають чинність й інші судові рішення судів у цій справі.

Зверніть увагу на типову форму заяви про перегляд рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв’язку з нововиявленими обставинами.

Заява про перегляд рішення

_____________________

(повне найменування суду)

ЗАЯВНИК: ______________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає:_____________________

(поштова адреса)

тел. ___________

ОСОБИ, ЯКІ БЕРУТЬ УЧАСТЬ У СПРАВІ:

1. ___________________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає:_____________________

(поштова адреса)

тел. ___________

2. …

про перегляд рішення _______________________________

(дата рішення, назва суду, який його постановив)

по цивільній справі № ______

за позовом______________________________

(найменування сторін, предмет позову)

у зв’язку з нововиявленими обставинами

ЗАЯВА

(Викласти суть рішення, що оскаржують, нововиявлені обставини, дата їх відкриття чи встановлення та посилання на докази, що їх підтверджують)

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. ________ _______________________________________________________,

(вказати норми матеріального права)

керуючись ст. ст. 361, 362, 364, 365 ЦПК України,

ПРОШУ:

(Указати вимогу про відміну зазначеного рішення (ухвали))

Додатки:

Копії заяви для осіб, що беруть участь у справі.

Дата. Підпис. Прізвище, ініціали особи, що підписує

Заяви осіб, що беруть участь у справі з приводу окремих процесуальних питань

Під час судового провадження по кожній справі особи, які беруть участь у справі, згідно зі ст. 27 ЦПК України, мають право подавати заяви та клопотання з приводу окремих процесуальних питань, які виникають під час розгляду справи (про забезпечення позову, про забезпечення доказів, про призначення експертизи, про відвід судді та інші). Усі такого роду заяви мають спільні ознаки до вимог їхньої форми та змісту.

Різняться вони лише мотивувальною частиною та змістом заявлених вимог. Тому можна навести зразок єдиної форми заяви для усіх випадків із зазначенням особливостей кожного з них.

Зверніть увагу на типову форму такої заяви.

Заява з окремих процесуальних питань

___________________

(повне найменування суду)

_________________,

(прізвище, ім’я та по батькові заявника)

що мешкає:_____________________

(поштова адреса)

тел. ___________

по цивільній справі № ______

за позовом____________________

1. ___________________________

(прізвище, ім’я та по батькові)

2. ________________________

про

____________________________

(найменування предмета позову)

ЗАЯВА / (КЛОПОТАННЯ)

(Викласти суть вимог)

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. __________ _______________________________________________________,

(вказати норми права)

ПРОШУ:

1. (Указати вимогу)

2. …

Додатки:

1. ___________________________________________

(якщо є, то додати докази на підтвердження вимог заяви)

Дата. Підпис. Прізвище, ініціали особи, що підписує

Пам’ятка «Права та обов’язки осіб, які беруть участь у справі»

Особи, які беруть участь у справі, мають право:

– ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги;

– робити копії з документів, долучених до справи;

– одержувати копії рішень, ухвал;

– брати участь у судових засіданнях;

– подавати докази;

– брати участь у дослідженні доказів;

– ставити питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам;

– заявляти клопотання та відводи;

– давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб;

– користуватися правовою допомогою (зокрема, адвоката);

– ознайомлюватися з журналом судового засідання, робити з нього копії та подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти;

– прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти

– оскаржувати рішення і ухвали суду (коли оскарження таких ухвал допускається);

Особи, які беруть участь у справі позовного провадження, на підтвердження своїх вимог або заперечень зобов’язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводять – до початку розгляду справи по суті.

Крім вищезазначених прав та обов’язків,

• позивач має право:

– протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог;

– відмовитися від позову;

• відповідач має право:

– визнати позов повністю або частково.

До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, відповідач – пред’явити зустрічний позов.

Сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу.

Зразки процесуальних документів з коментарями

Цивільна справа являє собою сукупність процесуальних документів, якими оформлюють та фіксують процесуальні дії осіб, що беруть участь у справі, та суду. Правильно складений процесуальний документ, у свою чергу, забезпечує швидкий та правильний розгляд цивільної справи, дає змогу зосередити увагу суду на встановленні тих фактів, які мають суттєве значення для справи і підлягають доказуванню.

Позовні заяви

Заява про усунення від права на спадкування

До Пролетарського районного

суду м. Харкова

Позивач: Іванов Іван Іванович

вул. Сільська, буд. 12, кв. 54

м. Харків

61000

тел. 340-340

Відповідач: Іванов Петро Іванович

вул. Заводська, буд. 14, кв. 431

м. Харків

61001

тел. 432-432

Ціна позову: 180 000 грн

ПОЗОВНА ЗАЯВА про усунення від права на спадкування

12.12.2012 р. помер мій батько Іванов Іван Сергійович 1937 р. н., що постійно проживав зі мною за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 54.

Після його смерті відкрилася спадщина, яка містить квартиру, розташовану за адресою: м. Харків, вул. Сільська буд. 12, кв. 54. Заповіту батько не складав.

Я, Іванов Іван Іванович, постійно проживав разом зі спадкодавцем і, відповідно до ст. 1261 ЦК України, маю право на спадкування за законом в першу чергу. У встановлений ст. 1270 ЦК України строк звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Окрім мене, до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся мій брат та син спадкодавця Іванов Петро Іванович 1960 р. н., який з нами не проживав та зареєстрований за адресою: м. Харків, вул. Заводська, буд. 14, кв. 431. Ще 2005 р., за життя батька, стосунки між ним і відповідачем погіршилися, у зв’язку з чим відповідач припинив спілкування зі спадкодавцем.

2006 р. батько тяжко захворів, через похилий вік і тяжку хворобу був у безпорадному стані, потребував постійного піклування, догляду та матеріальної допомоги. Я та батько неодноразово просили відповідача врахувати стан здоров’я останнього та відновити колишні стосунки, зважаючи на те, що разом із ним було б легше доглядати за тяжко хворим батьком. Зазначені спроби позитивного результату не дали.

Враховуючи тривале ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві я був вимушений самостійно витрачати грошові кошти на ліки та достатнє харчування для батька, заощаджуючи для себе на харчуванні, одязі; працювати неповний робочий день, просити сусідів Арсенова Арсенія Арсеновича та Петрова Петра Петровича, а також сторонніх людей доглядати за хворим батьком.

Упродовж майже п’яти років (з 2006 р. до моменту смерті) спадкодавець зазнавав невимовних страждань з огляду на поведінку відповідача. Вважаю, що відповідач під час тяжкої хвороби батька, який був у безпорадному стані, мав можливість, але свідомо ухилявся від надання спадкодавцеві будь-якої матеріальної допомоги та моральної підтримки, що можуть також підтвердити свідки Арсенов Арсеній Арсенович, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 53, та Петров Петро Петрович, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 55.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України: «За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані».

Враховуючи викладене та керуючись до ст. ст. 16, 1224, 1261 ЦК України, ст. 3, ст. 63, 88 ЦПК України,

ПРОШУ:

1. Усунути Іванова Петра Івановича 1960 р. н. від права на спадкування за законом після смерті Іванова Івана Сергійовича 1937 р., який помер 12.12.2012 р.

2. Судові витрати стягнути із відповідача.

3. Під час попереднього судового засідання викликати до суду свідків:

– Арсенова Арсенія Арсеновича, мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська буд. 12, кв. 53,

– Петрова Петра Петровича, мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська буд. 12, кв. 55.

Додатки:

1. Копія свідоцтва про смерть І. С. Іванова.

2. Копія свідоцтва про народження П. І. Іванова.

3. Копія свідоцтва про народження І. І. Іванова.

4. Копія довідки ЖЕК про місце проживання, склад сім’ї і реєстрацію (прописку).

5. Копії доказів, що підтверджують похилий вік і тяжку хворобу спадкодавця на 20 арк.

6. Копії доказів, що підтверджують скрутне матеріальне становище І. С. Іванова і І. І. Іванова на 10 арк.

7. Копія позовної заяви із вищевказаними додатками відповідачеві.

8. Квитанції оплати судового збору, витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільної справи.

11.02.2013 р.І. І. Іванов

Довідка

Спадкодавець – це фізична особа, майно якої після її смерті переходить у спадщину до іншої особи чи до інших осіб.

Спадкоємець – це особа, яка у випадку смерті того чи іншого громадянина набуває права одержати його спадкове майно.

Відповідно до статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин.

Усиновленого та його нащадків, з одного боку, та усиновлювача і його родичів – з другого, прирівнюють до родичів за походженням.

Спадкове майно – це сукупність прав та обов’язків спадкодавця, які переходять після його смерті до спадкоємців. Для визначення цього поняття застосовують також такі терміни, як «спадщина» або «спадкова маса». Серед майнових прав, що у складі спадкового майна переходять до спадкоємців, насамперед слід назвати право власності на різноманітне майно: на будинок, дачу, автомашину, заощадження, предмети домашньої обстановки та особистого вжитку, інші речі, які є об’єктом права власності громадян. До майнових прав, що входять у спадщину, належить не тільки право власності на майно, а й право вимоги, що випливає з укладених спадкодавцем договорів (договору купівлі-продажу, договору позики, договору схову тощо).

Законом передбачено певні умови, за яких спадкоємця усувають від спадщини.

Так, не мають права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця чи кого-небудь зі спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Єдиний виняток, якщо, знаючи про це, спадкодавець таки призначив їх своїми спадкоємцями за заповітом.

Не мають права спадкувати за законом (тільки за заповітом) також:

– особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині;

– батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини;

– батьки та повнолітні діти, а також інші особи, які ухилялися від виконання обов’язку щодо утримання спадкодавця, якщо цю обставину встановлено судом;

– особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду.

За рішенням суду особу можна усунути від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво перебував у безпорадному стані.

Заява про розірвання шлюбу

До Пролетарського районного суду м. Харкова

Позивач: Олександрова Олександра Олександрівна

вул. Старозаводська, буд. 2, кв. 15

м. Харків

61001

тел. 123-123

Відповідач: Іванов Іван Іванович

вул. Сільська, буд. 12, кв. 54

м. Харків

61000

тел. 340-340

ПОЗОВНА ЗАЯВА про розірвання шлюбу

З 03.01.2008 р. я, Олександрова Олександра Олександрівна, перебувала у шлюбі із відповідачем, Івановим Іваном Івановичем, відповідно до свідоцтва про шлюб № 2882 від 03.01.2008 р., виданого Відділом реєстрування актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції Харківської області.

12 березня 2010 р. у нас народився син – Іванов Сергій.

Спільне життя у нас не склалося, ми намагалися зберегти сім’ю, але навіть народження сина не зарадило цьому. Подальше спільне проживання і збереження шлюбу стало неможливим, постійні суперечки, лайка негативно впливають на нас обох та шкодять інтересам нашої дитини.

Останнім часом спільне господарство ми фактично не ведемо, я разом із сином мешкаю окремо, у моїх батьків за адресою: м. Харків, вул. Старозаводська, буд. 2, кв. 15.

Викладене можуть підтвердити наші сусіди Арсенов Арсеній Арсенович, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 53, та Петров Петро Петрович, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 55, а також мої батьки Олександров Артем Артемович і Олександрова Олена Сергіївна, які мешкають за адресою: м. Харків, вул. Старозаводська, буд. 2, кв. 15.

Переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Спору про поділ майна, що є нашою спільною власністю, на цей час немає. Між нами досягнуто згоди про утримання нашої дитини, яка залишається проживати зі мною, однак відповідач не погоджується розірвати шлюб у порядку ст. 109 Сімейного кодексу України.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 105, 110, 112 Сімейного кодексу України,

ПРОШУ:

1. Розірвати шлюб між Олександровою Олександрою Олександрівною та Івановим Іваном Івановичем, зареєстрований Відділом реєстрування актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції Харківської області 03.01.2008 р, номер актового запису № 2882.

2. Під час попереднього судового засідання викликати до суду свідків:

– Арсенова Арсенія Арсеновича, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 53;

– Петрова Петра Петровича, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 55;

– Олександрова Артема Артемовича і Олександрову Олену Сергіївну, які мешкають за адресою: м. Харків, вул. Старозаводська, буд. 2, кв. 15.

Додатки:

1. Свідоцтво про шлюб.

2. Копія свідоцтва про народження сина

3. Копія позовної заяви із додатками для відповідача

4. Квитанція про сплату державного мита.

5. Квитанція про сплату витрат на інформаційне забезпечення розгляду справи

15 квітня 2013 р. О. О. Олександрова

Довідка

Шлюб є сімейним союзом жінки та чоловіка, зареєстрованим у державному органі реєстрування актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Документом, що підтверджує реєстрування шлюбу, є свідоцтво про шлюб. Місцем реєстрування шлюбу є державний орган РАЦСу.

Розірвання шлюбу в органах РАЦСу за заявою обох – чоловіка й дружини – можна здійснювати за наявності двох підстав:

а) чоловік і дружина виразили взаємну згоду на розірвання шлюбу;

б) чоловік і дружина не мають спільних неповнолітніх дітей.

Взаємну згоду чоловіка й дружини на розірвання шлюбу виражають в їхній спільній письмовій заяві встановленої форми в орган РАЦСу (бланк заяви про розірвання шлюбу видають в органах РАЦСу).

Державне реєстрування розірвання шлюбу передбачає запис органом РАЦСу акту про розірвання шлюбу й видання свідоцтва про розірвання шлюбу кожному з осіб, що розірвали шлюб. Після державного реєстрування розірвання шлюбу й видання відповідних свідоцтв у паспортах або інших документах, що посвідчують особу чоловіка й дружини, роблять відмітку про розірвання шлюбу.

Розірвання шлюбу в органах РАЦСу за заявою тільки одного із подружжя за будь-яких інших обставин, крім встановлених законом, не допускається. У разі, якщо один із подружжя відмовляється розірвати шлюб, другий має право розривати його у судовому порядку.

У суді шлюб можна розірвати за такими процедурами:

• Якщо подружжя має неповнолітніх дітей, але чоловік і дружина дійшли згоди про необхідність розірвання шлюбу та інші умови розлучення, вони мають право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ними права на особисте виховання дітей.

• Якщо подружжя дійшло згоди і про розмір аліментів, тоді кожний з подружжя укладає нотаріально посвідчений договір про розмір аліментів на дитину (до речі, у разі невиконання цього договору аліменти можуть стягувати на підставі виконавчого напису нотаріуса).

Суд після спливу одного місяця від дня подання заяви постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, права їхніх дітей. До завершення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву.

• Якщо подружжя не дійшли згоди про необхідність розірвання шлюбу, але один із них наполягає на цьому, він має право на пред’явлення до суду позову про розірвання шлюбу. Такий позов не може бути пред’явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки злочину, щодо другого з подружжя або дитини.

Суд з’ясовує фактичні взаємини подружжя, справжні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстровано в державному органі реєстрування актів цивільного стану за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчують свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Заява про поділ спільного майна подружжя

До Пролетарського районного

суду м. Харкова

Позивач: Олександрова Олександра Олександрівна

вул. Міська, буд. 34, кв. 23

м. Харків

61001

тел. 123-123

Відповідач: Іванов Іван Іванович

вул. Сільська, буд. 12, кв. 54

м. Харків

61000

тел. 340-340

Ціна позову: 240 000 грн

ПОЗОВНА ЗАЯВА про поділ спільного майна подружжя

З 03.01.2008 р. я, Олександрова Олександра Олександрівна, перебуваю у шлюбі із відповідачем, Івановим Іваном Івановичем, відповідно до свідоцтва про шлюб № 2882 від 03.01.2008 р., виданого Відділом реєстрування актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції Харківської області. 12 березня 2010 р. у нас народився син – Іванов Сергій. Спільне життя у нас не склалося, ми намагалися зберегти сім’ю, але навіть народження сина не зарадило цьому. Подальше спільне проживання і збереження шлюбу стало неможливим, постійні суперечки, лайка негативно впливають на нас обох та шкодять інтересам нашої дитини. У зв’язку із викладеним рішенням Пролетарського районного суду м. Харкова від 13.04.2011 р. шлюб було розірвано. Дитина перебуває на моєму утриманні.

Під час шлюбу було придбано майно, що належить нам на праві спільної сумісної власності:

1) легковий автомобіль марки ВАЗ 2010 випуску 2001 р., синього кольору, шасі № 123456767809, зареєстрований за І. І. Івановим в УДАІ міста Харкова 12.12.2010 р. за реєстраційним номером ХК 12345 на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2010 р., вартість автомобіля за яким визначено у 40 000 грн;

2) квартира № 23 по вулиці Міській, буд. 34 в місті Харкові, придбана мною за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом міського нотаріального округу Ю. Ю. Юр’євою 11.11.2010 р. за реєстровим № 1234. Зазначена квартира має дві кімнати розміром жилої площі 50 м2 (загальна її площа 76 м2), вартість квартири, відповідно до договору, становила 200 000 грн.

Згоди про добровільний поділ майна між нами не досягнуто.

Беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, яка залишається зі мною, відповідно до вимог ст. 71 СК України, прошу відступити від принципу рівності часток подружжя і виділити мені більшу частину із спільного майна – квартиру № 23 по вулиці Міській 34 в місті Харкові, а відповідачеві залишити автомобіль марки ВАЗ 2010, державний номер ХК 12345.

Відповідач забезпечений житлом і має як підприємець високий рівень доходу (витяг із ЄДРПОУ про реєстрування як фізичної особи – підприємця додано).

На підставі ст. 3 ЦПК України, ст. 60, ч. 1 ст. 69, ст. ст. 70, 71, 110, 112 СК України

ПРОШУ:

1. Поділити спільне майно Олександрової Олександри Олександрівни і Іванова Івана Івановича.

2. Виділити Олександровій Олександрі Олександрівні мені двокімнатну квартиру № 23 по вулиці Міській, буд. 34 в місті Харкові жилою площею 50 м2 (загальна її площа 76 м2).

3. Відповідачеві виділити автомобіль марки ВАЗ 2010, державний номер ХК 12345.

Додатки:

1. Копія свідоцтва про шлюб.

2. Копії свідоцтва про народження дитини.

3. Копія договору купівлі-продажу квартири.

4. Довідка ДАІ про реєстрування автомобіля.

5. Копія рішення суду.

6. Витяг із ЄДРПОУ про реєстрування як фізичної особи – підприємця.

7. Квитанція про сплату судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

8. Копія позовної заяви із додатками для відповідача.

15 травня 2013 р. О. О. Олександрова

Довідка

За загальним правилом, все майно, яке було набуто будь-ким із подружжя в період шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Спільна сумісна власність – це такий різновид спільної власності, за якої частки співвласників у цій власності не визначені. Частки кожного із подружжя у праві спільної сумісної власності визначають під час розподілу майна. За загальним правилом вони є рівними (тобто 50 % на 50 %), але можливі винятки з цього правила.

Особистою приватною власністю будь-кого з подружжя є:

– майно, набуте до шлюбу;

– майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

– майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (якщо у придбання майна вкладено, крім коштів, що належали одному з подружжя, і спільні кошти, то особистою приватною власністю є частка у цьому майні відповідно до розміру його внеску);

– речі індивідуального користування, у тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя;

– премії, нагороди, які були одержані за особисті заслуги (але суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню);

– грошові кошти, одержані як відшкодування за втрату чи пошкодження речі, яка є особистою власністю одного з подружжя, а також відшкодування завданої моральної шкоди;

– страхові суми, одержані за обов’язковим або добровільним особистим страхуванням;

– приплід або дохід (у тому числі дивіденди), які приносить річ, власником якої є один із подружжя.

Крім того, у судовому порядку може бути визнано особистою приватною власністю дружини чи чоловіка майно, набуте нею (ним) за час їхнього окремого проживання у зв’язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Вищевказаний перелік є вичерпним. Все інше є спільною сумісною власністю подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного доходу. Вважають, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, у тому числі об’єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім’ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, також є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо особисте майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об’єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Всупереч загальнопоширеній помилці, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Поділ спільно нажитого у шлюбі майна подружжя може здійснюватися двома шляхами:

– у добровільному порядку, шляхом складання договору між ними;

– у судовому порядку шляхом звернення до суду з позовом про поділ спільно нажитого у шлюбі майна подружжя.

Зазвичай поділ спільно нажитого у шлюбі майна здійснюється у судовому порядку одночасно з розірванням шлюбу в судовому порядку.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таке майно може бути поділене між ними як під час шлюбу, у процесі його розірвання, так і після розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, звісно, якщо інше не визначено подальшою домовленістю між ними або у шлюбному договорі.

Розв’язуючи спір про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім’ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім’ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею (ним) проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Майно, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (неподільні речі розподіляють комусь одному із подружжя).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За загальними правилами, неподільні речі присуджують одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджують тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності, а вартість цих речей враховують, коли присуджують інше майно другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно (наприклад, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку) без його згоди, за загальним правилом, не допускають. Більше того, таке присудження взагалі можливе тільки за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Заява про відшкодування шкоди, заподіяної залиттям квартири

До Пролетарського районного суду

м. Харкова

Позивач: Іванов Іван Іванович

вул. Сільська, буд. 12, кв. 54

м. Харків

61000

тел. 340-340

Відповідач: Олегов Олег Олегович,

вул. Сільська, буд. 12, кв. 58

м. Харків

61000

тел. 341-341

Ціна позову: 3683 грн 50 коп.

ПОЗОВНА ЗАЯВА про відшкодування шкоди, заподіяної залиттям квартири

Я, Іванов Іван Іванович, проживаю у двокімнатній квартирі, за адресою м. Харків, вул. Сільська буд. 12, кв. 54, яка належить мені на праві власності, що підтверджено договором купівлі-продажу від 17.10.2000 р.

13.10.2012 р. о 18.00 год. я повернувся додому та побачив, що моя квартира залита водою, на стінах та стелі обох кімнат мокрі плями та пошкоджено штукатурку. Внаслідок залиття квартири мені було завдано майнової шкоди, квартира тепер потребує поточного ремонту.

14.10.2012 р. комісією нашого ЖЕКу було проведено обстеження моєї квартири з метою виявлення причин і розміру заподіяної мені вищезгаданим залиттям шкоди. Згідно з актом комісії, залиття моєї квартири сталося внаслідок неналежного стану внутрішніх труб гарячого водопостачання квартири № 58 будинку за тією ж адресою з вини Олегова Олега Олеговича, який є власником квартири № 58, що розташована поверхом вище.

Незважаючи на вищевикладене, О. О. Олегов заподіяну мені майнову шкоду відшкодовувати відмовився. Відповідно до кошторису ремонту квартири, заподіяну мені майнову шкоду оцінили в 3683 грн 50 коп.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 1166 Цивільного кодексу України,

ПРОШУ:

1. Стягнути з Олегова Олега Олеговича на мою користь 3683 грн 50 коп. як відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири Позивача.

Додатки:

1. Акт комісії від 14.10.2012 р.

2. Кошторис ремонту квартири.

4. Договір купівлі-продажу квартири.

5. Квитанція про сплату судового збору;

6. Копія позовної заяви та копії доданих до неї документів для відповідача.

Усього на ___ арк.

11.01.2013 р. І. І. Іванов

Заява про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті ДТП

До Пролетарського районного суду

м. Харкова

Позивач: Іванов Іван Іванович

вул. Сільська, буд. 12, кв. 54

м. Харків

61000

тел. 340-340

Відповідач: Сидоров Сидор Сидорович,

вул. Заводська, буд. 34, кв. 41,

м. Харків

61000

тел. 430-430

Ціна позову: 15 682 грн 70 коп.

ПОЗОВНА ЗАЯВА про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті ДТП

02.04.2012 р. о 17.45 год Сидоров Сидір Сидорович (далі – Відповідач), рухаючись на автомобілі «Мерседес-Бенц» (д. н. АХ 1111 АХ) по Заводському шосе у м. Харкові і повертаючи ліворуч на вул. Сільську, вчинив зіткнення з автомобілем ВАЗ 2101 д. н. АХ 0000 АХ, який належить мені на праві приватної власності і яким я на той момент керував (копії правовстановлювальних документів на майно додаю).

Зазначені обставини були предметом розгляду у Пролетарському районному суді м. Харкова за адміністративною справою № 3-1111/2012 про розгляд адміністративного протоколу про притягнення Відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. За результатами розгляду справи постановою суду від 03.06.2012 р. Відповідача було визнано винним у порушенні Правил дорожнього руху України. Одночасно у моїх діях порушень Правил дорожнього руху України виявлено не було, про що окремо зазначено у тексті постанови (копію додано).

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доводять під час розгляду інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно зі ст. 1188 ЦК України, шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовують на загальних підставах. Так, шкоду, завдану одній особі з вини іншої особи, відшкодовує винна особа.

Згідно зі ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до висновку спеціаліста-товарознавця ХНДІСЕ ім. засл. проф. Бокаріуса П. П. Петрова за № 2000 від 18.04.2012 р., у результаті ДТП мені спричинено матеріальну шкоду в розмірі 13 417 грн 12 коп. (копію висновку додано).

Для відновлення свого порушеного права, зокрема для встановлення розміру спричиненої йому шкоди, я був вимушений оплатити послуги спеціаліста-товарознавця. Про вартість послуг у сумі 265 грн 58 коп. та факт їх сплати зазначено в листі ХНДІСЕ ім. засл. проф. Бокаріуса від 18.04.2012 р. (копію додано).

Таким чином, сума матеріальної шкоди, що підлягає відшкодуванню, становить 13 682 грн 70 коп.

Діями Відповідача мені завдано певної моральної шкоди. На момент дорожньо-транспортної пригоди я відчув гострий страх, отриманий мною стрес не минав упродовж декількох днів. Зараз я не маю можливості використовувати належний мені транспортний засіб внаслідок його пошкоджень, що негативно позначається на моїй мобільності. Для відновлення порушеного права я вимушений міркувати та обговорювати ситуацію, що склалася з вини Відповідача, у сім’ї, з метою пошуку виходу звертатися до юристів, експертів, витрачати свій час на консультації. Все це закономірно порушує узвичаєний спосіб життя. Спричинену мені моральну шкоду оцінюю в 2000 грн.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому як майнової, так і моральної шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв’язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім’ї чи близьких родичів.

Згідно зі ст. 1167 ЦК, моральну шкоду, спричинену фізичній особі відшкодовує винна особа в повному обсязі.

Беручи до уваги те, що сума завданої шкоди є достатньо значною, Відповідач може вчинити ряд дій, спрямованих на позбавлення належного йому майна з метою утруднення у подальшому виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходів щодо забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно зі ст. 152 ЦПК України, позов може бути забезпечений шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і перебувають у нього або в інших осіб.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст. ст. 1166, 1167, 1188 ЦК України, ст. ст. 130. 152 ЦПК України,

ПРОШУ:

1. Стягнути з Відповідача на мою користь 13682 грн 70 коп. як відшкодування завданої майнової шкоди, 2000 грн – як відшкодування моральної шкоди.

2. Стягнути з Відповідача на мою користь судові витрати.

3. У порядку забезпечення позову накласти арешт на належний відповідачеві автомобіль «Мерседес-Бенц» д. н. АХ 1111 АХ.

Додатки:

1. Документи, що підтверджують обставини, на яких ґрунтується позовна заява (за текстом, на ____ арк).

2. Квитанція про сплату судового збору.

3. Копія позовної заяви та копії доданих до неї документів (окрім квитанції) для Відповідача.

Усього на ___ арк.

11.01.2013 р. І. І. Іванов

Довідка

Шкода – це знецінення цивільно-правового блага, яке охороняє законодавство. Шкода може бути завдана особистим немайновим правам особи, а також її майну.

Шкода й збитки не тотожні поняття. Шкода може бути як майновою, так і немайновою. Грошовою оцінкою майнової шкоди і є збитки, а питання точної грошової оцінки немайнової (моральної) шкоди на сьогодні залишається досить спірним.

Під збитками розуміють:

– втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

– доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальним правилом, особа, яка протиправно і винно (неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю) заподіяла шкоду, зобов’язана її відшкодувати в повному обсязі.

Того, хто завдав шкоди, звільняють від її відшкодування, якщо він доведе, що шкоду завдано не з його вини. Але є випадки, коли відсутність вини не звільняє від обов’язку відшкодувати шкоду (наприклад, коли шкоду заподіяно джерелом підвищеної небезпеки або незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час виконання ними своїх повноважень).

Не підлягає відшкодуванню шкода, завдана особою під час здійснення нею права на самозахист, у тому числі у стані необхідної оборони, якщо при цьому не були перевищені її межі. Якщо, здійснюючи право на самозахист, особа завдала шкоду іншій особі, ця шкода має бути відшкодована особою, яка вчинила протиправну поведінку.

Шкода, завдана у стані крайньої необхідності (тобто для усунення небезпеки, що загрожує інтересам чи правам фізичної або юридичної особи, якщо цю небезпеку за цих обставин не можна було усунути іншими засобами), має бути відшкодована особою, яка її завдала. Враховуючи обставини, за яких було завдано шкоду, суд може покласти обов’язок її відшкодування на третю особу (небезпеку, щодо якої усували) або зобов’язати відшкодувати шкоду частково як того, хто її завдав, так і третю особу, або звільнити від відшкодування шкоди повністю чи частково як третю особу, так і того, хто її завдав.

Цивільний кодекс України передбачає два способи відшкодування майнової шкоди: відшкодування в натурі (на особу, яка заподіяла шкоду, накладається обов’язок надати річ такого ж роду і якості, усунути за свій рахунок пошкодження та ін.) або повне відшкодування завданих збитків.

Вибір конкретного способу відшкодування належить потерпілому. Якщо відшкодувати шкоду в натурі неможливо або це не відповідає інтересам потерпілого, то збитки у будь-якому разі відшкодовують шляхом виплати відповідної грошової компенсації. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначають відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

На практиці найбільш поширений спосіб відшкодування шкоди – відшкодування завданих збитків.

Порушення особистих і майнових прав може спричинити виникнення у потерпілої особи моральної (немайнової) шкоди.

Під моральною шкодою розуміють втрати немайнового характеру внаслідок моральних і фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати в моральних переживаннях, пов’язаних з обставинами: втратою рідних, отриманням травм, захворювань; порушенням права власності (у тому числі й інтелектуальної), прав споживачів; неможливістю продовження активного ділового чи громадського життя; розголошенням особистої чи сімейної таємниці; незаконним перебуванням під слідством чи судом та іншими обставинами, які негативно впливають на потерпілого.

Цивільний кодекс України визначає, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв’язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров’я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв’язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім’ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв’язку зі знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної або юридичної особи.

Моральну шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, компенсує заподіювач за наявності його вини.

Моральну шкоду відшкодовують незалежно від вини, якщо:

– шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

– шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу взяття під варту або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає тільки у випадках, прямо передбачених законом! Існує низка спеціальних нормативних актів, які прямо передбачають право громадянина на відшкодування моральної шкоди: ст. 49 Закону України «Про інформацію», ст. 24 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 44 Закону України «Про авторські і суміжні права», ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 21 Закону України «Про туризм», низка положень Цивільного кодексу України, та інші.

Розмір компенсації моральної шкоди визначає суд залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і моральних страждань, погіршення або позбавлення можливості реалізації потерпілим своїх здібностей, а також ступеня вини вчиненого у випадках, коли вина є підставою відшкодування. Коли визначають розмір шкоди, мають враховувати вимоги розумності та справедливості. Характер фізичних і душевних страждань оцінює суд з урахуванням фактичних обставин, за яких було завдано моральну шкоду, та особистості потерпілого.

Моральну шкоду компенсують незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, і її не пов’язують із сумою цієї компенсації.

Моральну шкоду можна компенсувати одноразово, а моральну шкоду, завдану каліцтвом, – шляхом внесення щомісячних платежів.

Заява про відшкодування моральної шкоди та втраченого заробітку

До Сільського районного суду м. Харкова

Петров Петро Петрович

вул. Сільська, буд. 12 кв. 51

м. Харків

61000

тел. 341-341

який діє в інтересах (на підставі довіреності)

позивача: Сидорової Амалії Володимирівни

пос. Селище, вул. Сільська, буд. 1

Харківська обл.

61111

тел. відсутній

Відповідачі: Прокуратура Сільського

району Харківської області

вул. Новозаводська, 14

м. Харків

61001

Державна казначейська служба України

вул. Бастіонна, 6

м. Київ

01601

Ціна позову: 299 837 грн

ПОЗОВНА ЗАЯВА про відшкодування моральної шкоди та втраченого заробітку

1) ХРОНОЛОГІЯ ПОДІЙ

17.10.2007 р. слідчим прокуратури Сільського району Харківської області порушено кримінальну справу № 61000000 стосовно А. В. Сидорової за фактом одержання хабара за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. Копію цієї постанови А. В. Сидоровій було вручено лише 25.10.2007 р.

22.10.2007 р. слідчим прокуратури Сільського району Харківської області порушено додаткову кримінальну справу стосовно А. В. Сидорової за фактом службового підроблення за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, вказану справу об’єднано із кримінальною справою № 61000000.

25.10.2007 р. стосовно А. В. Сидорової було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

02.11.2007 р. А. В. Сидорова подала до Сільського районного суду Харківської області скаргу на постанови слідчого про порушення кримінальних справ від 22.10.2007 р. та 25.10.2007 р.

16.11.2007 р. Сільським районним судом Харківської області були скасовані постанови слідчого про порушення кримінальних справ від 22.10.2007 р. та 25.10.2007 р. стосовно А. В. Сидорової.

04.12.2007 р. апеляційним судом Харківської області постанову Сільського районного суду Харківської області від 16.11.2007 р. скасовано, справу направлено на новий розгляд.

21.01.2008 р. Сільським районним судом Харківської області А. В. Сидоровій відмовлено у задоволенні скарги та скасуванні постанов слідчого.

04.02.2008 р. апеляційним судом Харківської області постанову Сільського районного суду Харківської області від 21.01.2008 р. залишено без змін.

14.04.2008 р. слідчим А. Б. Івановим притягнуто А. В. Сидорову як обвинувачену у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1. ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України.

15.04.2008 р. слідчим А. Б. Івановим винесено постанову про відсторонення А. В. Сидорової від посади вчителя Сільської районної школи № 1 і направлено для виконання до державної адміністрації Сільського району. Того ж дня стосовно А. В. Сидорової повторно обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

16.04.2008 р. А. В. Сидорову було відсторонено від посади вчителя Сільської районної школи № 1.

18.04.2008 р. досудове слідство по кримінальній справі було закінчено.

23.04.2008 р. справу про звинувачення А. В. Сидорової у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України, направлено до Сільського районного суду Харківської області із обвинувальним висновком для розгляду по суті.

13.05.2008 р. справу Сільським районним судом Харківської області призначено до розгляду по суті.

20.03.2009 р. за результатами розгляду у 19 судових засіданнях вироком Сільського районного суду Харківської області А. В. Сидорову було визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 2 роки, звільнивши її від покарання із випробуванням іспитовим строком на 1 рік.

24.12.2009 р. апеляційним судом Харківської області вирок Сільського районного суду Харківської області від 20.03.2009 р. скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Сільського районного суду Харківської області.

У Сільському районному суді Харківської області справу після 22 судових засідань розглянуто, вироком від 16.11.2011 р. А. В. Сидорову повністю виправдано у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України.

05.03.2012 р. апеляційним судом Харківської області вирок Сільського районного суду Харківської області залишено без змін.

2) ЗАГАЛЬНІ ПІДСТАВИ ДЛЯ ВІДШКОДУВАННЯ ШКОДИ

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людину, її життя і здоров’я, честь і гідність, недоторканність і безпеку визнано в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов’язком держави.

Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб під час виконання ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст.1176 Цивільного Кодексу України, шкоду, завдану фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовує держава у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

У ч. 2 тієї ж статті вказано, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» станом на 05.03.2012 р. (далі – Закон № 266/94-ВР), відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У цих випадках завдану шкоду відшкодовують у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 2 Закону № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду.

3) ДАНІ ПРО ОСОБУ А. В. СИДОРОВОЇ

Сидорова Амалія Володимирівна, 01.05.1953 р. н. (60 років), народилась і прожила життя у Сільському районі Харківської області.

Працювала на різноманітних посадах у Сільській районній школі № 1 починаючи із 1972 р. (тобто з 17 років) до моменту звільнення 2010 р. 1981 р. закінчила Харківський педагогічний інститут.

За плідну трудову діяльність А. В. Сидорову нагороджено, зокрема, почесною грамотою Міністерства освіти України 2006 р. (наказ № 137 від 15.06.2006 р., копія грамоти також перебуває у матеріалах кримінальної справи, том 1 а. с. 152) та почесною грамотою районної держадміністрації та районної ради 2010 р. (наказ № 133 від 17.06.2010 р., запис у трудовій книжці, копію якої додано). За результатами сумлінної праці на благо суспільства А. В. Сидоровій присвоєно статус Ветерана праці (копію посвідчення додано).

Багато років тому А. В. Сидорова за клопотанням мешканців відмовилася від пенсії та повернулася на посаду вчителя Сільської районної школи № 1. Крім того, у подальшому, після її відсторонення від посади вчителя, і мешканці громади, і адміністрація школи направляли звернення із проханням скасувати рішення слідчого про таке відсторонення (факти підтверджено, зокрема, копією звернення та клопотанням, які перебувають у матеріалах кримінальної справи, т. 1 а. с. 151 і т. 2 а.с. 79 відповідно). Зазначене, безумовно, свідчить про те, що до притягнення до кримінальної відповідальності А. В. Сидорова мала високий моральний і професійний авторитет у суспільстві й громаді.

Згідно з характеристикою директора Сільської районної школи № 1 (копію додано), у школі А. В. Сидорова працювала з 1985 до 2010 р. на посадах вчителя, завуча, заступника директора. Загальний стаж педагогічної практики 37 років, ветеран праці. За весь час роботи А. В. Сидорова проявила себе здібним фахівцем, чуйним і уважним педагогом, вимогливим до себе і до своїх підлеглих. Має гарні організаторські здібності, тому була призначена заступником директора школи.

Використовувала у своїй роботі сучасні методи, систематично підвищувала свою кваліфікацію та рівень професійних знань. Чуйна, уважна до хворих, відповідальна в роботі А. В. Сидорова користувалася заслуженою повагою серед населення, педагогічного колективу та адміністрації школи.

За багаторічну сумлінну працю, високий професіоналізм, відданість справі, активну громадську позицію та вагомий внесок у розвиток освіти її не раз нагороджували на найвищому рівні.

Відповідно до характеристики Сільської селищної ради (копію додано), Сидорова Амалія Володимирівна 01.05.1953 р. народження зареєстрована і проживає в смт Селище. За час проживання на території селищної ради А. В. Сидорова зарекомендувала себе позитивно. Пенсіонерка, має хороші трудові навики, веде активний спосіб життя. У громадських місцях поводиться спокійно. Доброзичлива, чуйна, старанна, бере активну участь у житті громади, має добрі стосунки з сусідами та односельцями. Жодних матеріалів, що компрометували б А. В. Сидорову, у селищній раді немає.

Сидорова Амалія Володимирівна жодного разу не перебувала під судовим слідством, до кримінальної відповідальності її не притягували.

4) СПРИЧИНЕНА МОРАЛЬНА ШКОДА

Згідно з п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовують моральну шкоду.

Частина 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР визначає моральну шкоду як страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточенням, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Цивільного Кодексу України, моральну шкоду відшкодовують незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов’язана з розміром цього відшкодування.

Постанова Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у п. 3 зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв’язку з ушкодженням здоров’я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв’язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв’язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточенням у разі настання інших негативних наслідків.

Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за отримання хабаря та службове підроблення були зганьблені честь і гідність позивачки, завдано непоправної шкоди її престижу та діловій репутації як вчителя, так і мешканця громади.

Про те, що А. В. Сидорову притягнуто до кримінальної відповідальності через засоби масової інформації одразу стало відомо широкому колу осіб (копію відповідної публікації у газеті «Ранковий Харків» додано, лист прокуратури з цього приводу перебуває в матеріалах кримінальної справи т. 2 а.с. 122).

Крім того, слідчим прокуратури направлено подання до обласного відділу освіти, у якому було наведено інформацію про нібито скоєні А. В. Сидоровою злочини із категоричною вимогою донести цю інформацію до трудового колективу педагогічних працівників на загальній нараді (т. 1 а. с. 105 кримінальної справи).

Слід одразу зазначити, що позивачка прожила більшу частину свого життя в оточенні нечисленних мешканців місцевої громади, де неможливо сховатися від насмішок, злих чуток та презирства, що цілком можливо, наприклад, у місті із мільйонним населенням.

А. В. Сидорова дуже важко все це переживала. Деякі знайомі почали уникати її, вона замкнулася у собі, почала рідше виходити з дому.

Крім того, пересування позивачки було обмежено запобіжним заходом у вигляді підписки про невиїзд, який тривав з 25.10.2007 р. (т. 1 а.с. 25 кримінальної справи) до набуття чинності виправдувального вироку 05.03.2012 р. (т. 4 а.с. 55–63 кримінальної справи), тобто більш ніж чотири з половиною роки. Постановою слідчого А. В. Сидорову з 16.04.2008 р. (т.1 а.с. 82–85) було відсторонено від посади вчителя Сільської районної школи № 1.

А. В. Сидорова була вимушена регулярно з’являтися за викликами слідчого та суду, при цьому кожний такий виклик та участь у проведенні досудового та судового слідства завдавали глибоких психологічних травм жінці, яка жодного разу із подібним не стикалася.

Авжеж, постійне очікування покарання і вкрай нестабільне становище пригноблювало позивачку, позбавивши її можливості на тривалий час планувати своє майбутнє.

Окремо слід зазначити, що в день смерті її чоловіка замість підтримки, яка була так потрібна позивачці, вона дістала лише шантаж з боку слідчого, який вимагав від А. В. Сидорової визнання своєї вини, загрожуючи їй затриманням та недопущенням у такий спосіб до померлого. Чи слід пояснювати, якої моральної травми було завдано позивачці?

Що стосується інших негативних наслідків, то найбільш непоправним серед них слід назвати страх, який, напевно, залишиться з позивачкою назавжди. Страх громадянина перед правоохоронними органами власної держави, які повинні захищати правопорядок, але доклали усіх можливих зусиль, щоб виконати замовлення нелегальних торговців алкогольними напоями, яким позивачка перешкодила здійснювати свою протиправну діяльність (т. 1 а.с. 149–150 кримінальної справи). Зокрема, органи прокуратури здійснювали неприкритий тиск на свідків захисту (т. 1 а.с. 128–129, т. 2 а. с. 2, 12, 15, 25–27 кримінальної справи), вчинили невдалу провокацію хабаря, штучно фабрикували докази (текст вироку суду від 16.11.2011 р., текст ухвали апеляційного суду від 05.03.2012 р., а також т. 2 а.с. 132, 166 кримінальної справи; тут і раніше для економії місця містяться посилання на відповідні заяви та клопотання захисту, які, у свою чергу, посилаються на матеріали справи), здійснювали психологічний тиск і на позивачку (текст вироку суду від 16.11.2011 р., висновок комплексної судово-почеркознавчої та судово-авторознавчої експертизи № 2000/3000, т. 3 а. с. 214–225 кримінальної справи). Незважаючи на те, що судом було встановлено відверту неправдивість показань ключових свідків обвинувачення, жодної особи навіть не було допитано прокуратурою з цього приводу. Все це призвело до глибокого розчарування, втрати у позивачки віри у справедливість, відчуття захищеності з боку держави.

Адже всі вищезазначені незаконні рішення, дії (бездіяльність) органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду не були наслідком слідчої (судової) помилки. На жаль, у «першій столиці» держави, яка називає себе європейською, майже десяток державних службовців, міліціонери, прокурори були задіяні у привселюдній безсоромній нарузі над правом, фактично використовуючи його для переслідування беззахисної літньої людини, простого вчителя, яка усе життя фактично присвятила служінню людям.

Вищевказане, безумовно, порушило нормальні життєві зв’язки позивачки, були утруднені спілкування і стосунки з оточенням. Людину, яку протягом життя за її сумлінну працю щиро поважали у громаді, було зведено на рівень злочинця, якому загрожує покарання у вигляді позбавлення волі, та особи, якій відмовлено у довірі навчати своїх односельців. Звертаю увагу суду, що це не було одномоментним негативним впливом – таке катастрофічне знищення соціального статусу і стресовий вплив тривали упродовж майже п’яти років!

Через постійний стрес під час перебування під слідством і судом стан здоров’я А. В. Сидорової був близький до критичного. Порушення звичного способу життя, постійний стрес призвели до того, що позивачка почала відчувати регулярний головний біль, запаморочення, біль у серці. За період кримінального переслідування почастішали напади стенокардії, не раз А. В. Сидорова перебувала на лікарняному. Крім того, її почав непокоїти біль у хребті, поперековому відділі, що відлунює у праву ногу. Фактично позивачка вже не може рухатись без сторонньої допомоги (копію відповідних матеріалів медичної карти хворої додано).

Низку вищезазначених обставин можуть підтвердити також ряд свідків, зокрема Т. А. Альохіна, Н. А. Сеніна, В. М. Кирилін, Л. І. Петрова, яких прошу допитати в судовому засіданні.

5) РОЗМІР ВІДШКОДУВАННЯ МОРАЛЬНОЇ ШКОДИ

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під час визначення розміру відшкодування враховують вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 13 Закону № 266/94-ВР, розмір моральної шкоди визначають з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадять, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Встановлений чинним законодавством мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на рівні однієї мінімальної зарплати за місяць перебування під слідством та судом вочевидь стосується випадку, коли під слідством та судом перебуває особа (наприклад, гіпотетичний рецидивіст без будь-яких соціальних зв’язків та відчуття сорому перед оточенням за статус обвинуваченого та підсудного), для якої подібне проводження часу є досить звичним заняттям. Лише в такому випадку є адекватним відшкодування, що дорівнює мінімальній зарплати, за яку переважна більшість людей не висловить бажання навіть працювати, не кажучи вже про те, щоб бути притягненими до кримінальної відповідальності, втратити роботу та понести інші пов’язані із цим негаразди.

Звертаю увагу, що верхня межа відшкодування законодавцем завбачливо не вказана, оскільки неможливо передбачити максимальний рівень страждання, яке відчуває громадянин внаслідок переслідування з боку правоохоронних органів.

Постанова Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у п. 9 передбачає, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначають у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд під час вирішення цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Саме з цих міркувань позивачка визначає розмір моральної (немайнової) шкоди, який оцінює, спираючись на 4 мінімальні заробітні платні на місяць, перебування під слідством та судом, що становить 247 752 грн (4·54 місяці == 1147,00 грн).

Враховуючи інтенсивність та глибину сприйняття всіх психотравмувальних факторів, що супроводжували її неправосудне переслідування, позивачка стверджує, що нізащо б не погодилась відчути пережитий моральний і душевний біль вдруге за названу та будь-яку іншу суму.

6) ВТРАЧЕНИЙ ЗАРОБІТОК

Відповідно до п. 1 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, у випадках, наведених в статті 1 цього Закону, громадянинові відшкодовують заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, розмір сум, які передбачено пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначають, зокрема, з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади).

15.04.2008 р. слідчим було винесено постанову про відсторонення А. В. Сидорової від посади вчителя Сільської районної школи № 1 і направлено для виконання у місцеву адміністрацію.

16.04.2008 р. наказом № 60 по Сільській районній школі № 1 А. В. Сидорову було відсторонено від посади вчителя Сільської районної школи № 1

Вироком Сільського районного суду Харківської області від 16.11.2011 р. А. В. Сидорову повністю виправдано у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України. 05.03.2012 р. апеляційним судом Харківської області. Вирок Сільського районного суду Харківської області залишено без змін.

Таким чином, з 16.04.2008 р. до 05.03.2012 р. постановою слідчого А. В. Сидорову було відсторонено від роботи.

Згідно з відповіддю Сільської районної школи № 1, за період роботи А. В. Сидорової вчителем Сільської районної школи № 1 фінансування її заробітної плати здійснювалося Селищною радою (копію додано).

Згідно з відповіддю Селищної ради № 02–20/329 від 09.09.2013 р. (копію додано), після відсторонення від роботи А. В. Сидорова заробітну плату не отримувала.

Посадовий оклад вчителя Сільської районної школи № 1, згідно з довідкою Селищної ради № 02/3 від 22.08.2013 р. (копію додано), становив:

з 01.04.2008 р. – 935,00 грн;

з 01.09.2008 р. – 1034,00 грн;

з 01.10.2008 р. – 1074,00 грн;

з 01.01.2009 р. – 1074,00 грн;

з 01.04.2010 р. – 1117,00 грн;

з 01.07.2010 р. – 1123,00 грн;

з 01.10.2010 р. – 1154,00 грн;

з 01.12.2010 р. – 1182,00 грн;

з 01.01.2011 р. – 1208,00 грн;

з 01.04.2011 р. – 1231,00 грн;

з 01.07.2011 р. – 1251,00 грн;

з 01.09.2011 р. – 1263,00 грн;

з 01.10.2011 р. – 1300,00 грн;

з 01.12.2011 р. – 1387,00 грн;

з 01.01.2012 р. (і до 01.04.2012 р.) – 1523,00 грн.

З урахуванням вказаного, загальна сума втраченого А. В. Сидоровою заробітку у розмірі неотриманого посадового окладу становить (детальний розрахунок у додатках) 52 085 грн.

7) ПРОЦЕСУАЛЬНІ МОМЕНТИ

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадять за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно з п. 1, 3 Указу Президента України «Про Положення про Державну казначейську службу України» № 460/2011 від 13 квітня 2011 р., Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовує і координує Кабінет Міністрів України через міністра фінансів України. Основними завданнями Казначейства України є: «<…> 5) безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду».

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 (про судову практику в справах про моральної (немайнової) шкоди, під час вирішення спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкоду відшкодовує держава (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не справляють за подання: <…>13) позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ст. 120 Цивільного процесуального кодексу України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додано до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. Правила цієї статті щодо подання копій документів не поширюються на позови, що виникають з трудових правовідносин, а також про відшкодування шкоди, завданої внаслідок злочину чи каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смертю фізичної особи, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з ч. 4 ст. 110 Цивільного процесуального кодексу України, позови, пов’язані з відшкодуванням шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можна пред’являти також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

8) ПІДСУМОК

З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст. 110, 118–120, 137 ЦПК України,

ПРОШУ:

Зобов’язати Державне казначейство України за рахунок коштів державного бюджету здійснити на користь Сидорової Амалії Володимирівни виплату у розмірі 299 837 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та втраченого заробітку.

До початку розгляду справи по суті витребувати з архіву Сільського районного суду Харківської області кримінальну справу зі звинувачення А. В. Сидорової у злочинах, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України (справа № 11\2090\476\2012 р.), для подальшого огляду у судовому засіданні

Додатки:

1. Копія довіреності на 1 арк.

2. Копії документів за текстом на _____ арк.

3. Копії позовної заяви для відповідачів на _____ арк.

13 вересня 2013 р. А. В. Сидорова

Довідка

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, визначено Цивільним кодексом України та спеціальним Законом України від 1 грудня 1994 р. «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Таку шкоду, заподіяну особі, відшкодовують в повному обсязі незалежно від вини осіб названих державних органів.

У ст. 1 Закону наведено перелік незаконних дій:

– незаконне засудження, незаконне притягнення як обвинуваченого, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконне накладення арешту на майно, незаконне відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

– незаконне застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконна конфіскація майна, незаконне накладення штрафу;

– незаконне проведення оперативно-розшукових заходів.

Право на відшкодування шкоди виникає у громадянина в таких випадках:

– постановлення виправдувального вироку суду;

– закриття кримінальної справи за відсутності події злочину, відсутність у діянні складу злочину або недоведеність участі обвинуваченого у вчиненні злочину;

– відмова в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з цих підстав;

– закриття справи про адміністративне правопорушення.

Шкоду, заподіяну оперативно-розшуковими заходами до порушення кримінальної справи (тобто гласними чи негласними розшуковими заходами, які здійснювались із застосуванням оперативних і оперативно-технічних способів), відшкодовують за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було прийнято рішення про порушення за результатами цих заходів кримінальної справи або таке рішення було скасовано.

Майте на увазі, що закриття справи за так званими нереабілітуючими обставинами (такими, які підтверджують вину особи у скоєнні суспільно небезпечного діяння) – амністією, недосягненням віку, з якого настає кримінальна відповідальність, зміною обставин та ін. – не дає права на відшкодування шкоди згідно з цим законом.

Відповідно до ст. 3 Закону, відшкодуванню підлягають:

– заробіток та інші грошові доходи, які особа втратила внаслідок незаконних дій;

– майно, у тому числі гроші, грошові вклади і проценти за ними, цінні папери та проценти за ними, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності, конфісковане або обернене в дохід держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

– штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

– суми, сплачені громадянином у зв’язку з наданням йому юридичної допомоги;

– моральна шкода.

Відповідно до ст. 7 Закону, час перебування під вартою, час відбування покарання, а також час, протягом якого особа працювала у зв’язку з незаконним відстороненням від роботи (посади), зараховують до загального трудового стажу, як і стаж роботи за спеціальністю, стаж державної служби, неперервний стаж.

Місцеві органи влади і самоврядування протягом одного місяця від дня звернення повинні повернути громадянинові, який втратив право користування житловим приміщенням у зв’язку з незаконним засудженням, раніше належне йому житлове приміщення, а в разі неможливості повернення (наприклад, будинок знесено чи переобладнано в нежитловий; після капітального ремонту житлового приміщення, яке займав громадянин, більше не існує чи воно значно зменшилося в розмірі; жиле приміщення у встановленому порядку надано іншій особі та ін.) надають йому поза чергою протягом шести місяців після звернення громадянина в цьому ж населеному пункті рівнозначне житлове приміщення з урахуванням складу сім’ї і чинних норм жилої площі (від 9 до 13,65 м2 жилої площі на кожного члена сім’ї).

Вартість втраченого житла відшкодовують, виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди.

Питання про відшкодування моральної шкоди та її розмір вирішує суд.

Заява про розірвання договору довічного утримання (догляду)

До Пролетарського районного суду

м. Харкова

Позивач: Іванов Іван Іванович

вул. Сільська, буд. 12, кв. 54

м. Харків

61000

тел. 340-340

Відповідач: Сидоров Сидір Сидорович,

вул. Заводська, буд. 34, кв. 41

м. Харків

61001

тел. 430-430

Ціна позову: 180 000 грн

ПОЗОВНА ЗАЯВА про розірвання договору довічного утримання (догляду)

Я, Іванов Іван Іванович, після смерті сина залишився проживати сам. Мені вже 80 років, я хронічно хворий і потребую стороннього догляду. На сусідній вулиці проживає мій знайомий Сидоров Сидір Сидорович (далі – Відповідач). У грудні 2010 р. він запропонував мені свою допомогу задля забезпечення мого утримання та догляду довічно. Я погодився і 12 грудня 2010 р. уклав з ним договір довічного утримання, який ми засвідчили у державного нотаріуса Харківської міської державної нотаріальної контори.

Відповідно до умов договору, Відповідач зобов’язався довічно утримувати мене, забезпечувати щоденним триразовим харчуванням (сніданок, обід і вечеря), надавати побутові послуги (прання постільної білизни – один раз на 14 днів, послуги перукарні – один раз на місяць, ремонт побутової, а також аудіо-, відеотехніки тощо), підтримувати житло у належному стані, здійснювати прибирання раз у три дні, мити посуд, а також забезпечувати належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів на середню суму 1200 грн на рік. Замість цього я передавав йому у власність двокімнатну квартиру за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 54.

Певний час відповідач сумлінно виконував свої зобов’язання, а з травня 2011 р. перестав приходити до мене і забезпечувати харчуванням і доглядом. Зазначені обставини, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, можуть бути підставою для розірвання укладеного між нами договору довічного утримання.

Викладене можуть підтвердити мої сусіди Арсенов Арсеній Арсенович, який мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 53, та Петров Петро Петрович, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 55.

Я тяжко хворію і майже всю свою пенсію витрачаю на придбання ліків, інших джерел доходу не маю, тому не можу сплатити судовий збір, у зв’язку із чим прошу на підставі ст. 82 ЦПК України звільнити мене від його сплати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 744, ч. 1 ст. 755 ЦК України, ч. 1, 3 ст. 82, ч. 1 ст. 88, п. 5 ч. 6 ст. 130 ЦПК України,

ПРОШУ:

1. Розірвати договір довічного утримання, укладений 12.12.2010 р. між Івановим Іваном Івановичем і Сидоровим Сидором Сидоровичем.

2. Звільнити мене від сплати судового збору і витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

3. Під час попереднього судового засідання викликати до суду свідків:

– Арсенова Арсенія Арсеновича, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 53,

– Петрова Петра Петровича, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 55.

Додатки (у копіях):

1. Договір довічного утримання.

2. Свідоцтво про право власності на житло.

3. Копія паспорта.

4. Довідка з місця проживання.

5. Довідка лікаря.

6. Довідка відділу пенсійного фонду.

7. Копія позовної заяви із додатками для відповідача

Усього на ___ арк.

11.06.2013 р.І. І. Іванов

Довідка

Договір довічного утримання (догляду) – це договір, за яким одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність жилий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов’язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно.

Основна сфера використання цього договору – реалізація бажання літніх одиноких людей забезпечити свою старість за рахунок свого житла (зазвичай без його фактичної втрати до їхньої смерті), з одного боку, та намагання отримання цього житла зі сторони інших осіб без надзвичайних затрат – з другого. Зазвичай (але, повторююсь, трапляються винятки) відчужувач продовжує мешкати у своєму житлі до самої смерті, при цьому він отримує необхідне йому харчування, медичне супроводження, прибирання приміщення та іншу допомогу. Трапляються випадки, коли такий договір укладають між родичами, якщо відчужувач або набувач не повною мірою довіряють одне одному та бажають мати певні гарантії.

Договір довічного утримання передбачає можливість відчуження не тільки нерухомості, а й рухомого майна, якщо останнє має значну цінність. Чітко не визначено, що саме з рухомого майна можна відчужувати за договором довічного утримання, тобто це може бути автомобіль, антикваріат, ювелірні вироби тощо. Чинне законодавство не визначає поняття значної цінності, це вирішують безпосередньо сторони.

Право власності на передане майно за договором довічного утримання у набувача виникає від моменту нотаріального посвідчення такого договору у разі відчуження за договором рухомого майна та від моменту державного реєстрування правочину – у разі відчуження нерухомого майна. Але слід розуміти, що право розпорядження майном у набувача виникає лише після смерті відчужувача (право власності набувача обмежене, він не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти, передавати це майно в заставу або у власність іншій особі на підставі іншого правочину).

Договір довічного утримання належить до договорів, для яких передбачена обов’язкова письмова форма та обов’язкове нотаріальне посвідчення. Недотримання цієї вимоги стосовно форми договору тягне за собою недійсність (нікчемність) договору, наслідком чого, у свою чергу, є виникнення обов’язку сторін за договором повернути усе отримане ними за договором одна одній. Якщо предметом договору є нерухомість, то такий договір підлягає обов’язковому державному реєструванню. Право власності на відчужувану нерухомість переходить до набувача тільки від моменту реєстрування договору.

У випадку, коли набувач внаслідок певних обставин не спроможний надалі надавати належне матеріальне забезпечення відчужувачеві, набувач наділений правом передати свої права та обов’язки за договором довічного утримання іншій особі у разі неможливості виконувати зазначені обов’язки з поважних причин. Такими причинами є погіршення майнового стану набувача, погіршення здоров’я, необхідність піклуватися про тяжко хворого члена сім’ї або інваліда тощо. У такому випадку обов’язки набувача можуть бути передані за згодою відчужувача члену сім’ї набувача або іншій особі за взаємною згодою. Якщо з членів сім’ї набувача ніхто не виявить бажання взяти на себе обов’язки набувача, то ці обов’язки можна передати іншій особі, але за згодою відчужувача та членів сім’ї набувача.

Відчужувач, у свою чергу, має право заперечувати проти передання обов’язків набувача за договором довічного утримання іншій особі. Натомість набувач має право звернутися до суду для розв’язання цього питання.

Невиконання або неналежне виконання обов’язків завжди призводить до припинення договору, причому відчужувач має право пред’явити відповідний позов разом із вимогою про відшкодування збитків до суду. Розмір збитків визначають відповідно до грошової оцінки, вказаної у договорі. У разі, якщо відчужувач не намагається повернути майно, існує можливість подати позов не про розірвання договору довічного утримання, а про обов’язок набувача виконати обов’язки, взяті на себе, або про стягнення грошової компенсації всіх видів матеріального забезпечення, зазначених у договорі.

Договір довічного утримання може бути розірваний також з ініціативи набувача в тому випадку, коли через незалежні від нього обставини його майнове становище змінилося настільки, що він не спроможний надавати відчужувачеві належне матеріальне забезпечення, обумовлене в договорі. Цивільне законодавство не дає переліку таких підстав. До них можуть належати інвалідність самого набувача, переїзд в іншу місцевість і відмова відчужувача змінити місце проживання, неможливість виконувати свої обов’язки внаслідок погіршення майнового стану набувача тощо. У такому разі залежно від тривалості утримання суд може зберегти за набувачем право власності на частину майна.

Наслідки розірвання договору довічного утримання, таким чином, залежать від підстав його розірвання. Але якщо договір було розірвано внаслідок невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов’язків, останній повинен повернути майно відчужувачеві. У такому випадку право власності на майно, передане за договором довічного утримання, у набувача припиняється після припинення договірних відносин із зазначених підстав, а у відчужувача, відповідно, поновлюється. Крім цього, витрати, зроблені набувачем щодо утримання майна, йому не відшкодовують.

Якщо набувач відмовляється добровільно повернути майно, набуте ним за договором, відчужувач має право звернутися до суду. Суд визначає, на яких підставах припиняється договір довічного утримання, чи є вони суттєвими, який час та яким чином здійснювалося утримування та чи належним був догляд, обумовлений у договорі. Після розгляду цих питань суд повинен вирішити питання про можливість залишити за набувачем право власності на частину майна у зв’язку з неможливістю подальшого виконання своїх обов’язків останнім.

Заява про стягнення боргу

До Пролетарського районного

суду м. Харкова

Позивач: Іванов Іван Іванович

вул. Сільська, буд. 12, кв. 54

м. Харків

61000

тел. 340-340

Відповідач: Корнєв Корній Корнійович,

вул. Новозаводська, 34

м. Харків

61001

засоби зв’язку невідомі

Ціна позову: 41 799,36 грн

ПОЗОВНА ЗАЯВА про стягнення боргу

13.06.2011 р. Корнєв Корній Корнійович (далі – Відповідач) отримав від мене, Іванова Івана Івановича (далі – Позивач) позику в еквіваленті 1000 доларів США, яку зобов’язався повернути до 24.06.2007 р., про що склав відповідну розписку (копію додано).

29.06.2011 р. Відповідач повторно позичив у Позивача 22 000 грн (еквівалент 4400 доларів США), які зобов’язався повернути до 15.08.2011 р., про що склав відповідну розписку (копію додано).

До цього часу борги Позивачеві не сплачено, у зв’язку із чим він вимушений звернутися до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути подана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем певної грошової суми.

Відповідно до ст. 533 ЦК, грошове зобов’язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов’язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, суму, що підлягає сплаті у гривнях, визначають за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором, законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов’язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індекса інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно з розрахунком (додано), сума боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми становить 41799,36 грн.

Враховуючи те, що сума боргу є значною, а Відповідач до цього часу ухиляється від виконання зобов’язань, є підстави вважати, що в разі невжиття заходів щодо забезпечення позову, зокрема накладення арешту на частину його майна, він зробить спробу відчуження свого майна з метою ухилення від примусового стягнення суми боргу, що значно утруднить або взагалі зробить неможливим виконання рішення суду.

Для забезпечення позову прошу накласти арешт на належний Відповідачеві на праві приватної власності будинок за адресою, м. Харків, вул. Новозаводська, буд. 34 (відповідну довідку додано).

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 118–120, 151–152 ЦПК України,

ПРОШУ:

1. Стягнути з Корнєва Корнія Корнійовича (16.03.1962 р. н., і. н. 0001100011, мешкає: м. Харків, вул. Новозаводська, буд. 34) на мою користь борг у сумі 41 799,36 грн.

2. Стягнути з Корнєва Корнія Корнійовича на мою користь сплачений судовий збір у сумі 417,99 грн.

3. У порядку забезпечення позову накласти арешт на квартиру за адресою: м. Харків, вул. Новозаводська, буд. 34, яка перебуває у власності Корнєва Корнія Корнійовича.

Додатки:

1. Копії розписок на 2 арк.

2. Довідка БТІ на 1 арк.

3. Розрахунок суми боргу, таблиця індексу інфляції, таблиці курсу валют на 4 арк.

4. Копія паспорта К. К. Корнєва на 1 арк.

5. Квитанція про сплату судового збору на 1 арк.

6. Копія позовної заяви та копії перелічених у додатку документів (крім вищевказаних квитанцій) для боржника.

01.10.2013 р. І. І. Іванов

РОЗРАХУНОК СУМИ БОРГУ

І. Розписка від 13.06.2011 р.

1) Початкова сума боргу: еквівалент 1 000 доларів США.

2) Термін сплати: 15.08.2011 р.

3) Сума до сплати: 1000 доларів США × 5,05 = 5 050 грн.

4) Індекс інфляції за період прострочення (липень 2011 р. – вересень 2013 р.):

– за липень – грудень 2011 р.: 101,4 % × 100,6 % × × 102,2 % × 102,9 % × 102,2 × 102,1 % = 111,9 % (дані індексу інфляції умовні – прим. автора)

– за 2012 р.: 122,3 %

– за 9 міс. 2013 р.: 109,1 %

За період липень 2011 р. – вересень 2013 р.: 111,9 % × × 122,3 % × 109,1 % = 149,3 %

5) 3 % річних за період прострочення (липень 2011 р. – вересень 2013 р.):

(6/12) × 3 % + 3 % +(9/12) × 3 % = 6,75 %

6) До сплати відповідачем:

(5 050 грн × 149,3 %) + (5 050 грн × 6,75 %) = 7880, 53 грн

ІІ. Розписка від 29.06.2007 р.

1) Початкова сума боргу: еквівалент 4400 доларів США.

2) Термін сплати: 15.08.2007 р.

3) Сума до сплати: 4400 доларів США × 5,05 = 22 220 грн

4) Індекс інфляції за період прострочення (вересень 2011 р. – вересень 2013 р.):

– за липень – грудень 2011 р.: 102,2 % × 102,9 % × × 102,2 × 102,1 % = 109,7 %

– за 2012 р.: 122,3 %

– за 9 міс. 2013 р.: 109,1 %

За період липень 2011 р. – вересень 2013 р.: 109,7 % × × 122,3 % × 109,1 % = 146,4 %

5) 3 % річних за період прострочення (липень 2011 р. – вересень 2013 р.):

(4/12) × 3 % + 3 % + (9/12) × 3 % = 6,25 %

6) До сплати відповідачем:

(22 220 грн × 146,4 %) + (22 220 грн. × 6,25 %) == 33 918, 83 грн

Усього до сплати: 7880, 53 грн + 33 918, 83 грн == 41 799,36 грн

Позивач: І. І. Іванов

Довідка

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку саму кількість речей того ж роду і такої самої якості.

На практиці позики найчастіше за все надають саме грошима. У випадку передання речей останні мають бути об’єднані певними родовими ознаками та не мати суттєвих для використання індивідуальних ознак – наприклад, можна надати в позику картоплю чи будівельні матеріали.

Оскільки законним платіжним засобом на території України є гривня, договір позики краще укладати саме в національній валюті. Майте на увазі, що грошове зобов’язання за договором позики однозначно має бути виконане у гривнях. Якщо це необхідно, у договорі позики може бути визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті, у цьому випадку суму, що підлягає до сплати, визначають за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Договір позики є укладеним від моменту передання грошей (або інших речей, визначених родовими ознаками, якщо ви вирішили передати у позику речі).

Договір позики укладають у письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (на сьогодні це 170 грн). На меншу суму його можна укласти і в усній формі, але, безумовно, складення найпростішої розписки значно полегшить у подальшому повернення боргу.

На підтвердження укладення договору позики та його умов можна подати розписку позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (або визначеної кількості речей). На практиці частіше трапляються саме розписки, ніж повністю оформлені договори займу з детально прописаними умовами. Якщо ви обрали такий спосіб оформлення позики, вимагайте від позичальника складення ним розписки власноруч, під вашу диктовку. Не буде зайвим і укладення розписки при свідках, про що слід зазначити в розписці разом із іменами, адресами та підписами свідків.

Гроші мають бути повернуті у зазначений у договорі позики строк. Якщо в договорі строк не встановлено, то позичальник повинен повернути гроші або речі протягом 30 днів від дня пред’явлення вимоги позикодавцем (ст. 1049 ЦК України).

Цивільний кодекс також надає позичальнику право виконати свій обов’язок щодо повернення боргу шляхом внесення належних з нього грошей на депозит нотаріуса, якщо позикодавець відсутній у місці виконання зобов’язання, а також у разі ухилення позикодавця від прийняття боргу. Про внесення боргу на депозит нотаріус у подальшому повідомляє кредитора у встановленому законом порядку.

Прийнявши виконання зобов’язання, кредитор (позикодавець) на вимогу боржника (позичальника) повинен видати йому розписку про одержання боргу частково або в повному обсязі.

Крім того, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов’язання, має повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

У разі невиконання зобов’язання щодо повернення предмета позики настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Так, якщо позичальник вчасно не повернув суму позики, він зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 1050, ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Окреме провадження про встановлення факту відсутності судимості

До Пролетарського районного

суду м. Харкова

Заявник: Іванов Сергій Іванович

61000 м. Харків, вул. Сільська,

буд. 12, кв. 54, тел. 340-340

Зацікавлена особа:

Головне Управління МВС України в Харківській області

ЗАЯВА про встановлення факту відсутності судимості гр. Іванова Сергія Івановича

Вироком Харківського обласного суду від 21.01.1993 р. мене, Іванова Сергія Івановича 1970 р. н., було засуджено за ст. 141 ч. 1 КК УССР до 1 року позбавлення волі.

Зазначений вирок не було виконано з причин, мені невідомих. Так, я не переховувався від виконання вироку, продовжував мешкати за місцем реєстрації (прописки), а в разі зміни місця мешкання невідкладно повідомляв про це органи реєстрації, до кримінального розшуку мене не оголошували, що підтверджено відповідною довідкою. На підтвердження фактичного мешкання за адресою реєстрації надаю копії квитанцій про сплату комунальних послуг.

Також я офіційно працював весь період від моменту винесення вироку до цього часу, у тому числі і на державних підприємствах (ЗАТ «Великозавод»), про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці.

Тобто я ніяким чином від виконання вироку не ухилявся.

Частиною 1 ст. 80 КК України передбачено, що особа звільняється від відбування покарання, якщо від дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в певні строки, зокрема протягом п’яти років у разі засудження до покарання у вигляді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 КК України, особу визнано такою, що має судимість, від дня набуття законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Згідно з ч. 2 ст. 90 КК України, якщо вирок не було виконано, судимість має бути погашено після закінчення строків давності виконання вироку.

Крім того, у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 «Про практику застосування судами України законодавства про погашення і зняття судимості» прямо зазначено, що погашення судимості не потребує посвідчення спеціальним рішенням суду чи іншим документом.

Аналогічну точку зору стосовно конкретного випадку викладено у висновку кафедри кримінального права Національної юридичної академії України ім. Я. Мудрого (копію висновку із копіями запиту та супроводжувального листу додано до цієї заяви).

Враховуючи вищенаведене, є усі підстави вважати, що на цей час судимості я не маю.

У зв’язку із необхідністю переведення на посаду, яка вимагає відсутності судимості, я звернувся для отримання відповідної довідки до Управління інформаційних технологій Головного Управління МВС України в Харківській області. В отриманій довідці сер. ККК № 55555 від 01.01.2012 р. зазначено, що «Дані щодо зняття або погашення судимості відсутні».

Таким чином, безпосередньо у довідці не вказано, маю я судимість чи ні.

Я вжив усіх можливих заходів щодо встановлення такого факту, але позасудовим шляхом однозначно встановити факт несудимості не вдалося.

Враховуючи наведене вище, керуючись ст. ст. 80, 88, 90 КК України, ст. ст. 256–258 ЦПК України,

ПРОШУ:

Встановити факт відсутності судимості у громадянина України Іванова Сергія Івановича 01.02.1970 р. станом на 11.02.2012 р.

Додатки:

1. Копії квитанцій на 6 арк.

2. Копія довідки на 1 арк.

3. Копія запиту на 1 арк.

4. Копія висновку на 1 арк.

5. Копія супроводжувального листа на 1 арк.

6. Копія довідки ІЦ МВС на 1 арк.

7. Довідка на 1 арк.

8. Квітанція про сплату судового збору на 1 арк.

Усього на 13 арк.

11.02.2012 р. І. С. Іванов

Апеляційне провадження

До судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Харківської області

Скаржник: Сидорова Амалія Володимирівна

вул. Сільська, буд. 1

пос. Селище

Харківська обл.

61111

тел. 211-0000

по справі № 2000/2-3000/12 за позовом

Позивача: Іванової Катерини Василівни

вул. Альтернативна, буд. 1, кв. 10

м. Харків

61003

тел. відсутній

до

Відповідача:

вул. Сільська, буд. 11

пос. Селище

Харківська обл.

61111

тел. 211-1111

на рішення Сільського районного суду Харківської області

(суддя А. А. Альохін) від 10.06.2012 р.

АПЕЛЯЦІЙНА СКАРГА про визнання права власності

Рішенням Сільського районного суду Харківської області від 10.06.2012 р. за позивачкою Івановою Катериною Василівною визнано право власності в порядку спадкування за моїм батьком (її братом) Померком Олегом Олександровичем на домоволодіння за адресою: Харківська область, Сільський район, пос. Селище, вул. Сільська, буд. 1.

1. Зазначене рішення є незаконним, таким, що прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину за моїм батьком (в порядку п.1. ч. 1 ст. 549 ЦК УССР), була моя мати Померко Євгенія Олегівна, яка перебувала у шлюбі та мешкала разом із батьком за вищевказаною адресою спірного домоволодіння. Позивачка Іванова Катерина Василівна за вищевказаною адресою спірного будинку ніколи не мешкала та спадщину не приймала. Зазначене, зокрема, підтверджено свідоцтвом про шлюб між Померком Олегом Олександровичем і Померко Євгенією Олегівною, копією домової книги, а також даними обліку Сільської селищної ради (копії підтверджувальних документів додано).

Після смерті матері 2002 р. вищевказаний будинок у спадщину прийняла я, фактично вступивши у володіння спірним майном (у порядку п.1. ч. 1 ст. 549 ЦК УССР), після чого проживала і проживаю зараз у вищевказаному будинку, що також підтверджено даними домової книги, документами щодо утримання та поліпшення спірного майна (копії додано).

Таким чином, зазначене рішення безпосередньо зачіпає мої права та законні інтереси.

Крім того, вищевказані обставини можуть бути підтверджені свідками – сусідами будинку за вищевказаною адресою:

– Антоновим Антоном Антоновичем (Харківська область, Сільський район, пос. Селище, вул. Сільська, буд. 2);

– Пилиповим Пилипом Пилиповичем (Харківська область, Сільський район, пос. Селище, вул. Сільська, буд. 3).

Таким чином, рішення суду не ґрунтується на обставинах справи, низка обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, судом не враховано, особи, чиї інтереси безпосередньо зачіпає винесене рішення, до справи не залучені. Усе вказане призвело до неправильного вирішення справи.

2. Пропуск передбаченого ст. 294 ЦПК України строку на апеляційне оскарження рішення виник не з моєї вини, оскільки рішення було винесене за моєї відсутності, під час судового розгляду справи я не була присутня, про факт судового розгляду мене не повідомляли. Про винесення рішення я дізналася тільки тоді, коли до мого будинку прийшла позивачка та почала вимагати, щоб я виїхала з будинку. Копію рішення на мою адресу не направляли, у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня, до цього часу я так і не змогла ознайомитися з текстом рішення навіть після звернень до Сільського районного суду. Після ознайомлення із матеріалами справи і тестом рішення стало можливим подати апеляційну скаргу

Враховуючи вищенаведене, вважаю, що є усі підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки він був пропущений з поважних причин.

З урахуванням викладеного, на підставі ст. ст. 293–296, 307 ЦПК України

ПРОШУ:

1. Поновити строк на апеляційне оскарження рішення Сільського районного суду Харківської області від 10.06.2012 р.

2. Скасувати рішення Сільського районного суду Харківської області від 10.06.2012 р. та ухвалити нове рішення, яким у позові Іванової Катерини Василівни відмовити у повному обсязі.

3. У судове засідання викликати свідків:

– Антонова Антона Антоновича (Харківська область, Сільський район, пос. Селище, вул. Сільська, буд. 2);

– Пилипова Пилипа Пилиповича (Харківська область, Сільський район, пос. Селище, вул. Сільська, буд. 3)

Додатки:

1. Копії документів за текстом на ___ арк.

2. Копії позовної заяви та додатків (окрім квитанцій) для позивача і відповідача.

3. Квитанція про сплату судового збору на 1 арк.

«___». ________ 2011 р. ___________ Шавернєва Н. Ю.

Довідка

Існує порядок прийняття спадщини. І для цього необхідно дотримати кілька умов.

Так, часом відкриття спадщини вважають день смерті спадкодавця або день набрання законної сили рішенням суду про оголошення громадянина померлим.

Наступною умовою є висловлене спадкоємцем бажання прийняти спадщину – для цього він повинен протягом шести місяців (термін прийняття спадщини) подати заяву в нотаріальну контору за місцем останнього мешкання спадкодавця про бажання прийняти спадщину.

Спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, також вважають таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого строку він не заявив про відмову від неї (ст. 1268 Цивільного кодексу України). Але якщо можливі спори із іншими спадкоємцями або є речі, які входять до обсягу спадкової маси і підлягають подальшому державному реєструванню (зокрема, нерухомість, автомобіль, земельні ділянки тощо), наполегливо рекомендуємо подати вищевказану заяву до нотаріальної контори. Така дія позбавить вас багатьох проблем у подальшому оформленні ваших прав на спадщину.

Раніше, до набуття чинності 2004 р. Цивільного кодексу України, з 1964 р. діяв Цивільний кодекс Української РСР, який передбачав дещо інші правила альтернативного прийняття спадщини (без подання заяви до нотаріальної контори) – фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном (ст. 549 ЦК УРСР).

Касаційне провадження

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ

(судова палата у цивільних справах),

вул. П. Орлика, 4-А

м. Київ

01024

Оскаржувач (позивач):

Іванова Зінаїда Пилипівна

вул. Альтернативна,

буд. 3, кв. 10

м. Харків

61003

тел. 311-311

по цивільній справі № 22-2222/2012 р.

про поділ спільного майна подружжя

за позовом З. П. Іванової до

Іванова Миколи Анатолійовича

вул. Альтернативна, буд. 4, кв. 43

м. Харків

61003

тел. 331-331

Третя особа, яка заявила самостійні вимоги на предмет спору:

Петрова Олена Вікторівна

вул. Альтернативна, буд. 24, кв. 3

м. Харків

61003

тел. 333-333

на рішення апеляційного суду

Харківської області від 20.02.2012 р.

КАСАЦІЙНА СКАРГА про поділ спільного майна подружжя

Пролетарський районний суд м. Харкова рішенням від 04.01.2012 р. частково задовольнив мій позов про поділ спільного майна подружжя, визнавши за мною частку у розмірі 72 % у праві власності на магазин продовольчих товарів, розташованих в будинку № 3 по вул. Індустріальній у м. Харкові загальною площею 77,6 м2; а також право власності на автомобіль «Мерседес» 2008 р. в., реєстраційний номер АА 1111 ВВ.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20.02.2012 р. рішення Пролетарського районного суду м. Харкова було змінено, у задоволенні позовних вимог у частині визнання за мною права власності на частку нежитлових приміщень загальною площею 77,6 м2 мені відмовлено.

Вважаю зазначене рішення таким, що прийняте із порушенням норм матеріального права, при цьому виходжу ось із чого:

1. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

З 09.02.1994 р. я перебувала у шлюбі із відповідачем М. А. Івановим. Внаслідок того, що спільне життя з відповідачем не склалося, рішенням Пролетарського районного суду м. Харкова від 01.11.2009 р. шлюб було розірвано. Від шлюбу ми маємо неповнолітнього сина Іванова Івана Миколайовича 11.01.1999 р. н., який за взаємною згодою сторін проживає зі мною та перебуває на моєму утриманні.

Згоди про добровільний поділ майна між нами досягнуто не було, тому я звернулася до Пролетарського районного суду м. Харкова із позовом до Іванова Миколи Анатолійовича про поділ спільного майна подружжя.

Під час шлюбу нами було набуто майно, що належало нам на праві спільної сумісної власності, а саме:

– автомобіль «Мерседес» 2008 р. в., реєстраційний номер АА 1111 ВВ, зареєстровано на мене (придбаний під час шлюбу), орієнтовної вартості 158 000 грн;

– автомобіль BMW 1998 р. в., реєстраційний номер ВВ 2222 АА, зареєстровано на мене (придбаний під час шлюбу), орієнтовної вартості 55 000 грн;

– жилий будинок за адресою: Харківська область, Сільський район, с. Селище, вул. Сільська, буд. 1, зареєстровано за відповідачем (придбаний під час шлюбу), орієнтовної вартості 355 000 грн;

– магазин продовольчих товарів, розташований у будинку № 3 по вул. Індустріальній у м. Харкові, загальною площею 77,6 м2 (створений на базі квартири 55,0 м2 за вказаною адресою, право власності на самовільну реконструкцію зареєстровано за відповідачем відповідно до рішення Пролетарського районного суду м. Харкова № 2-2222-2006 від 02.02.2006 р.), орієнтовної вартості 1 580 000 грн.

Беручи до уваги інтереси неповнолітнього сина, який залишається проживати зі мною, відповідно до вимог ст. ст. 70, 71 СК України, я вважала за можливе відступити від принципу рівності часток подружжя і виділити на мою користь більшу частину зі спільного майна – нежитлові приміщення 1-го поверху (магазин) в будинку № 3 по вул. Індустріальній у м. Харкові і автомобіль «Мерседес» 2008 р. в., реєстраційний номер АА 1111 ВВ; відповідачеві ж виділити автомобіль BMW 1998 р. в., реєстраційний номер ВВ 2222 АА, та жилий будинок за адресою: Харківська область, Сільський район, с. Селище, вул. Сільська, буд. 1.

Під час розгляду справи до Пролетарського районного суду звернулася Петрова Олена Вікторівна та заявила самостійні вимоги на предмет спору у цій цивільній справі, зокрема просила визнати за нею частку у розмірі 45 % в праві власності на магазин. На обґрунтування своїх вимог О. В. Петрова посилалася на те, що реконструкцію приміщень 2006 р. було зроблено її коштом і вона як орендатор, відповідно до ч. 4 ст. 778 ЦК України, має право на визнання за нею частки у праві власності на ці приміщення, пропорційної її затратам на реконструкцію.

2. РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Пролетарського районного суду м. Харкова від 04.01.2012 р. позовні вимоги О. В. Петрової були частково задоволені, за нею визнано частку у розмірі 28 % у праві власності на магазин продовольчих товарів, розташованих у будинку № 3 по вул. Індустріальній у м. Харкові, загальною площею 77,6 м2, пропорційну її витратам на реконструкцію спірного приміщення.

Решту майна (два автомобілі, житловий будинок і частка 72 % у праві власності на нежитлові приміщення) було розподілено між мною та відповідачем Івановим, а саме:

– мені було виділено частку у розмірі 32 % у праві власності на нежитлові приміщення, загальною площею 77,6 м2 і автомобіль «Мерседес» 2008 р. в., реєстраційний номер АА 1111 ВВ;

– відповідачеві М. А. Іванову виділено автомобіль BMW 1998 р. в., реєстраційний номер ВВ 2222 АА, а також жилий будинок за адресою: Харківська область, Сільський район, с. Селище, вул. Сільська, буд. 1.

Суд першої інстанції взяв до уваги те, що зі мною з моменту розірвання шлюбу мешкає неповнолітній син Іванов Іван, який перебуває на моєму утриманні, тому моя частка у грошовому еквіваленті з урахуванням цього факту була дещо збільшена.

3. РІШЕННЯ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Апеляційний суд Харківської області рішенням від 20.02. 2012 р. рішення Пролетарського районного суду м. Харкова змінив, у задоволенні позову О. В. Петровій відмовив у повному обсязі.

Одночасно апеляційним судом із обсягу спільного майна подружжя було виключено нежитлові приміщення загальною площею 77,6 м2 з посиланням на те, що зазначені приміщення є особистою приватною власністю відповідача. Решту майна було розподілено між мною та позивачем таким чином:

– мені виділено автомобіль «Мерседес» 2008 р. в., реєстр. номер АА 1111 ВВ і частку у розмірі 50 % у праві власності на жилий будинок за адресою: Харківська область, Сільський район, с. Селище, вул. Сільська, буд. 1;

– відповідачеві М. А. Іванову виділено автомобіль BMW 1998 р. в., реєстр. номер ВВ 2222 АА; а також частку у розмірі 50 % у праві власності на жилий будинок за адресою: Харківська область, Сільський район, с. Селище, вул. Сільська, буд. 1.

4. НЕЗАКОННІСТЬ РІШЕННЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Незважаючи на вимоги ст. 316 ЦПК України, згідно з якою передбачено, що мотивувальна частина рішення апеляційного суду повинна містити, зокрема, мотиви зміни рішення і ухвалення нового рішення, встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом і визначені відповідно до них правовідносини; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, усі ці дані у мотивувальній частині рішення відсутні.

Судом не зазначено цілу низку обставин, які були встановлені рішенням суду першої інстанції і які мають значення для вирішення справи (у цьому легко переконатись, просто порівнявши рішення Пролетарського районного суду м. Харкова і оскаржуване рішення). Судом не зазначено норми закону, на підставі якого він виключив частину майна, що підлягало розподілу, із обсягу спільно сумісної власності подружжя, а також не зазначено прозорих і зрозумілих мотивів такого рішення.

Як можна бачити з аналізу оскаржуваного рішення, висновок апеляційного суду про те, що нежитлові приміщення загальною площею 77,6 м2 є особистою приватною власністю відповідача, базується на такій мотивації:

1. Магазин продовольчих товарів, розташований в будинку № 3 по вул. Індустріальній у м. Харкові загальною площею 77,6 м2, є тим самим майном, що і колишня квартира № 21, загальною площею 55,0 м2.

2. Зазначена квартира належала відповідачеві М. А. Іванову на праві приватної власності на підставі договору міни, укладеного 2002 р., і була його особистою власністю.

3. Отже, нежитлові приміщення є особистою приватною власністю відповідача М. А. Іванова.

Такий висновок є хибним, оскільки:

1. Магазин продовольчих товарів, розташований в будинку № 3 по вул. Індустріальній у м. Харкові, загальною площею 77,6 м2, дійсно був створений на базі вказаної квартири № 21, але не є тим самим майном, оскільки:

– площа спірних приміщень збільшилася майже у півтора раза;

– повністю змінено внутрішню конфігурацію приміщень, жодний елемент не відповідає характеристикам колишньої квартири;

– змінено кількість, розмір і розташування вікон та дверей, облаштовано окремий вхід;

– приміщення мають інше цільове призначення – магазин продовольчих товарів, а не жила квартира, а тому належать до нежилого фонду

Все це стає розуміло із технічних паспортів, копії яких були надані суду першої інстанції та долучені до матеріалів справи. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у цьому випадку створено нову річ, право власності на яку раніше не існувало і було зареєстровано за рішенням Пролетарського районного суду м. Харкова від 30.05.2007 р. (за його позовом до міськради про визнання права власності), тобто виникло під час перебування у шлюбі.

Щодо майна, право власності на яке було набуто під час шлюбу, діє правило ст. 60 Сімейного кодексу України, згідно з яким, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя.

2. Квартира № 21 загальною площею 55,0 м2 також не належала відповідачеві М. А. Іванову на праві особистої приватної власності, оскільки була набута ним на підставі договору міни 2002 року, тобто в період перебування у шлюбі.

За загальним правилом, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення містить ст. 22 Кодексу про шлюб і сім’ю України, яка була чинною на момент набуття права власності на цю квартиру: майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Вичерпний перелік виключень з цього правила викладено у ст. 57 Сімейного кодексу України та ст. 24 Кодексу про шлюб і сім’ю України, і цей випадок до вищевказаних переліків не входить.

Таким чином, будь-яких обставин, які б свідчили про наявність підстав для визнання нежитлових приміщень особистою приватною власністю відповідача, відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судами як першої, так і апеляційної інстанції не встановлено, у рішенні суду апеляційної інстанції не зазначено.

Єдине посилання апеляційного суду в оскаржуваному рішенні на відсутність підстав для застосування ч.1 ст. 62 Сімейного кодексу України взагалі є незрозумілим, оскільки жодна зі сторін, а також суд першої інстанції не посилалися на неї як на підставу для задоволення позовних вимог.

Тобто судом апеляційної інстанції незаконно і необґрунтовано, без посилання на будь-які норми права зменшено обсяг майна, яке підлягало розподілу за моїм позовом. Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, застосував закон, який не поширюється на ці правовідносини.

5. ПРОХАННЯ ДО КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Розподіл спільного майна подружжя судом апеляційної інстанції було здійснено, беручи до уваги решту речей, які є у сукупності майна, що підлягає розподілу, як-от: автомобіль «Мерседес» 2008 р. в., реєстраційний номер АА 1111 ВВ; жилий будинок за адресою: Харківська область, Сільський район, с. Селище, вул. Сільська, буд. 1; автомобіль BMW 1998 р.в., реєстраційний номер ВВ 2222 АА.

Незважаючи на те що мої позовні вимоги передбачали інший спосіб розподілу, я погоджуюсь із зазначеним у рішенні апеляційного суду розподілом такої частини майна і пропоную залишити оскаржуване рішення у цій частині чинним.

У частині відмови у моїх позовних вимогах з приводу розподілу необґрунтовано виключеної речі – нежитлових приміщень – рішення апеляційного суду вважаю за необхідне змінити та розподілити їх у той же спосіб, а саме: у частках у праві власності, визнавши за мною 50 % частку у праві власності на магазин продовольчих товарів, розташованого в будинку № 3 по вул. Індустріальній у м. Харкові, загальною площею 77,6 м2.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 336, 341 ЦПК України,

ПРОШУ:

1. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою на на рішення апеляційного суду Харківської області від 20.02.2012 р. по цивільній справі № 22-2222/2012 р.

2. Змінити рішення у частині відмови мені у визнанні права власності, частково, задовольнивши мої позовні вимоги, визнати за мною 50 % частку у праві власності на магазин продовольчих товарів, розташованих в будинку № 3 по вул. Індустріальній у м. Харкові, загальною площею 77,6 м2.

3. В іншій частині рішення залишити без змін.

Додатки:

1. Копії касаційної скарги і додатку № 1 для відповідача і третьої особи.

2. Копії рішень суду першої та апеляційної інстанції.

3. Квитанції про сплату судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

13.02.2012 р. З. П. Іванова

Інші процесуальні документи

Пролетарський районний суд

м. Харкова

Судді М. М. Маркіну

Позивача Іванова Івана Івановича

вул. Сільська, буд. 12, кв. 54

м. Харків

61000

тел. 340-340

по справі № 2-2222111/12

за його позовом до

Сидорова Сидора Сидоровича,

про розірвання договору

довічного утримання (догляду)

ЗАЯВА

У зв’язку із моєю відсутністю у м. Харкові та неможливістю прибути до судового засідання по справі, призначеного на 13.10.2013 р., прошу перенести розгляд справи на інший день.

Додаток:

Копія наказу про судове відрядження на 1 арк.

08.10.2013 р.І. І. Іванов

Пролетарський районний суд м. Харкова

Судді М. М. Маркіну

по справі № 643/9788/13-ц

Відповідача Сидорова Сидора Сидоровича

вул. Сільська, буд. 12, кв. 34

м. Харків, 61000

тел. 340-340

по справі № 2-2222111/12

за позовом ПАТ АБ «Пенсобанк»

про звернення стягнення на предмет іпотеки

КЛОПОТАННЯ про витребування доказів (у порядку ст. 137 ЦПК України)

АБ «Пенсобанк» звернувся із позовом до С. С. Сидорова, треті особи – П. В. Шахрай, О. І. Шахрай, приватний нотаріус ХМНО Н. В. Іванова про звернення стягнення на предмет іпотеки – квартиру за адресою м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 34 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2 від 12.02.2007 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З положень гл. 19 ЦК України вбачається, що на додаткові вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) поширюються загальні правила обчислення строку позовної давності з урахуванням додаткової підстави їх спливу (ст. 266 ЦК України внаслідок спливу позовної давності основного зобов’язання).

Частина 5 ст. 261 ЦК України передбачає, що за зобов’язаннями, строк виконання яких не визначено або визначено моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред’явити вимогу про виконання зобов’язання.

Відповідно до п. 6.1. Договору іпотеки № 11 від 01.01.2008 р., іпотекодержатель набуває права звернення на предмет іпотеки від моменту виникнення заборгованості по кредиту/процентах/штрафних санкціях, у тому числі у разі невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання зобов’язання за кредитним договором.

Рішенням Пролетарського районного суду м. Харкова від 11.01.2010 р. по справі № 2-222/10 за позовом ПАТ АБ «Пенсобанк» до О. І. Шахрай, П. В. Шахрай про стягнення заборгованості по кредитному договору № 2 від 12.02.2007 р. та звернення стягнення на предмет іпотеки – квартиру за адресою м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 34 позовні вимоги у частині стягнення заборгованості (у т. ч. поточної та простроченої) були задоволені, у частині звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено.

Дата звернення Позивача до суду із цим позовом Відповідачеві невідома. Разом із тим, зазначена обставина має важливе значення, оскільки саме із нею, за змістом ч. 2,3 ст. 264 ЦК України, законодавець пов’язує переривання перебігу позовної давності у справі, яку розглядають у цьому засіданні.

Крім того, матеріали справи № № 2-222/10 містять документи, що підтверджують як момент виникнення заборгованості за договором кредиту, так і момент пред’явлення Позивачем вимоги про повернення повної суми кредиту до боржників О. І. Шахрай, П. В. Шахрай. Вказане має значення як момент виникнення права звернення на предмет іпотеки, і, відповідно, момент початку перебігу строку позовної давності у справі, яку розглядають у цьому засіданні.

На підставі наведеного, враховуючи те, що чинне цивільно-процесуальне законодавство не передбачає права особи, яка не є стороною по справі, одержувати оригінали або завірені копії матеріалів судової справи, керуючись ст. 137 ЦПК України, листом ВССУ № 10-1386/0/4-12 від 27.09.2012 р.,

ПРОШУ:

1. Витребувати для огляду у судовому засіданні з архіву Пролетарського районного суду м. Харкова цивільну справу № 2-2222/10 за позовом ПАТ АБ «Пенсобанк» до О. І. Шахрай, П. В. Шахрай про стягнення заборгованості по кредитному договору та звернення стягнення на предмет іпотеки (рішення від 11.01.2010 р., суддя Я. М. Авроріна).

04.11.2013 р. О. В. Сидоров

До Пролетарського районного суду

м. Харкова

Позивач: Іванов Іван Іванович

вул. Міська, буд. 12, кв. 54

м. Харків

61000

тел. 340-340

Відповідач: Сидоров Сидір Сидорович

вул. Заводська, буд. 34, кв. 41

м. Харків

61001

тел. 430-430

по цивільній справі № 2-22222/2012

за позовом І. І. Іванова до С. С. Сидорова

про визнання права власності

ЗАЯВА про визнання мирової угоди (у порядку ст. 175 ЦПК України)

Предметом розгляду цієї справи є позовні вимоги Іванова Івана Івановича до Сидорова Сидора Сидоровича про визнання за ним права власності на житловий будинок зі спорудами за адресою: Харківська область, Сільський район, пос. Селище, вул. Сільська, буд. 7 згідно з даними, викладеними у технічному паспорті від 05.04.2012 р.

На підставі належного нам, відповідно до ст.175 ЦПК України, права сторони по справі 01.11.2013 р. уклали угоду такого змісту:

Ми, що нижче підписалися, а саме:

1. Позивач, Іванов Іван Іванович, який зареєстрований за адресою: Харківська область, 61000 м. Харків, вул. Міська, буд. 12, кв. 54.

2. Відповідач, Сидоров Сидір Сидорович, який зареєстрований за адресою: 61001, м. Харків, вул. Заводська, буд. 34 (далі – Сторони)

з метою мирного вирішення спору уклали мирову угоду по цивільній справі за позовом Іванова Івана Івановича до Сидорова Сидора Сидоровича про визнання за ним права власності на житловий будинок зі спорудами за адресою: Харківська область, Сільський район, пос. Селище, вул. Сільська, 7, згідно з даними, викладеними у технічному паспорті від 05.04.2012 р., вартістю 114 945 грн, про таке:

1. ПОЗИВАЧ

Я, Іванов Іван Іванович, який зареєстрований за адресою: Харківська область, 61000 м. Харків, вул. Міська, буд. 12, кв. 54, з метою мирного вирішення спору визнаю за Сидоровим Сидором Сидоровичем частку в розмірі 50 % у праві власності на спірний житловий будинок зі спорудами за адресою: Харківська область, Сільський район, пос. Селище, вул. Сільська, 7, згідно із даними, викладеними у технічному паспорті від 05.04.2012 р., вартістю 114 945 грн.

2. ВІДПОВІДАЧ

Я, Сидоров Сидір Сидорович, який зареєстрований за адресою: 61001, м. Харків, вул. Заводська, буд. 34, з метою мирного вирішення спору визнаю за Івановим Іваном Івановичем частку у розмірі 50 % у праві власності на спірний житловий будинок зі спорудами за адресою: Харківська область, Сільський район, пос. Селище, вул. Сільська, 7, згідно із даними, викладеними у технічному паспорті від 05.04.2012 р., вартістю 114 945 грн.

3. СТОРОНИ

Обидві Сторони зобов’язуються бережно ставитись до цього спільного майна і будувати свої подальші відносини з цього приводу на засадах взаємоповаги, доброзичливості і дружнього співіснування.

Мирова угода підлягає затвердженню судом, укладена в 4 (чотирьох) ідентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному для учасників процесу та один для приєднання до матеріалів справи. Наслідки закриття провадження у справі у зв’язку із укладанням мирової угоди, передбачені ст. ст. 205, 206 ЦПК України, нам роз’яснено та є зрозумілими.

На підставі викладеного, керуючись ст. 175 ЦПК України,

ПРОСИМО:

1. Затвердити досягнуту мирову угоду між сторонами по справі, про що постановити відповідну ухвалу.

2. Провадження по справі закрити.

Додаток

Мирова угода на 2 арк. (4 екз.).

____________________ І. І. Іванов

________________ С. С. Сидоров

07.11.2013 р.

Довідка

Мирову угоду укладають сторони з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок, при цьому вона може стосуватися лише прав та обов’язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, цю заяву приєднують до справи.

До ухвалення судового рішення у зв’язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз’яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди й продовжує судовий розгляд.

Кримінальне судочинство

Загальні положення: новий Кримінальний процесуальний кодекс України

Більш ніж півсторіччя кримінальний процес (кримінальне провадження) на території України здійснювали за правилами Кримінально-процесуального кодексу УРСР 1960 р. Утім, за 20 років незалежності кримінальне судочинство в Україні хоча й зазнало змін, але мінімальних. Кримінальний процес в державі до цього часу зберігає основні ознаки інквізиційного процесу.

У пояснювальній записці до проекту нового Кодексу керівник Головного управління з питань судоустрою Адміністрації Президента України А. В. Портнов висловився, що сучасна модель кримінального процесу нашої держави може бути охарактеризована такими ознаками:

– процесуальна та фактична нерівність прав сторони обвинувачення та сторони захисту, за якої пріоритет надається доказам, які подані до суду стороною обвинувачення, а сторона захисту або взагалі позбавлена можливості ефективно збирати докази, або ж зібрані нею докази не дозволяють досліджувати через суто формальні причини;

– відсутність змагальних засад кримінального судочинства призводить до явного порушення прав осіб на стадії досудового розслідування, оскільки визнання особою своєї вини у вчиненні злочину нерідко продовжують визнавати основним доказом;

– яскраво виражений обвинувальний ухил кримінального процесу. У переважній більшості випадків суд постає не як незалежний та об’єктивний арбітр, а як представник сторони обвинувачення, для якого відсутність доказів вини особи у вчиненні злочину обумовлює не виправдання особи, а лише повернення справи на додаткове розслідування;

– надмірне та невиправдане застосування на практиці запобіжного заходу у вигляді утримування під вартою. Такий стан багато в чому обумовлено також відсутністю ефективних запобіжних заходів, які б могли стати дієвою альтернативою утримуванню під вартою, оскільки давали б можливість забезпечити належну поведінку особи та виконання нею своїх процесуальних обов’язків без необхідності її ув’язнення;

– неналежний судовий контроль щодо застосування у процесі досудового розслідування заходів, які обмежують права людини;

Зверніть увагу!

За попереднім КПК, оскаржити дії прокурора та слідчого у судовому порядку було фактично неможливо взагалі, оскільки такі скарги розглядають лише під час розгляду справи по суті, коли необхідність у їхньому розгляді фактично знімається. У випадку ж навмисного затягування розслідування справи з метою подальшого закриття всупереч інтересам потерпілого судовий розгляд таких скарг може взагалі не відбутися.

– відсутність ефективних процедур на стадії досудового розслідування та судового розгляду, забюрократизованість кримінального процесу та наявність значної кількості суто формальних документів, що загалом призводить до того, що розгляд питання про притягнення особи до кримінальної відповідальності триває доволі довго і впродовж всього цього часу ця особа зчаста перебуває під вартою;

– висока репресивність судових рішень. Кількість виправдувальних вироків в Україні не перевищує 1 %, тоді як у багатьох державах цей показник становить 20–30 %.

Зверніть увагу!

До речі, 1 % – це дуже м’яко сказано. Гадаємо, не помилимось, якщо зазначимо, що кількість вироків, за якими особу було повністю виправдано в усіх інкримінованих їй злочинах та постановлено саме виправдувальний вирок, а не повернуто справу на додаткове розслідування і з мовчазної згоди усіх заінтересованих осіб припинено, не перевищує і 0,1 %.

Цікаво, що у часи сталінських репресій частка виправдувальних вироків становила близько 5—10 %.

У Висновку Парламентської Асамблеї Ради Європи від 26 вересня 1995 р. № 190 «Щодо вступу України до Ради Європи», а також рекомендаціях та резолюціях цієї європейської інституції щодо виконання обов’язків та зобов’язань України, зокрема рекомендації № 1416 (1999), резолюції № 1194 (1999), рекомендації № 1513 (2001), резолюції № 1244 (2001), резолюції № 1262 (2001), резолюції № 1346 (2003), резолюції № 1466 (2005), не раз наголошувалося на необхідності прийняття нашою державою якісно нового Кримінально-процесуального кодексу України.

Справді, шляхом внесення поодиноких змін до чинного КПК України провести масштабну реформу кримінального судочинства неможливо, тому останніми роками відбувалися непоодинокі спроби прийняти новий Кодекс, у якому намагалися передбачити не лише невідворотність кримінального покарання, а й гарантії належного дотримання прав людини у кримінальному процесі, поважання її особистості, ставлення до неї як до особи, вина якої у вчиненні злочину ще не доведена; забезпечити неупередженість та об’єктивність досудового розслідування та судового розгляду, існування ефективних процедур, які надаватимуть рівні процесуальні можливості стороні обвинувачення і стороні захисту та сприятимуть реальному утвердженню змагальності кримінального процесу.

Робочою групою з питань реформування кримінального судочинства, яка утворена Указом Президента України від 17 серпня 2010 р. № 820, розроблено Карно-процесуальний кодекс України, який попередньо було розглянуто та обговорено на спільних зустрічах експертів Ради Європи та представників України 9 листопада 2011 р. у м. Страсбурзі та 12 грудня 2011 р. у м. Києві. Актуальність положень цього Кодексу обумовлено тим, що Кримінально-процесуальний кодекс України розробляли з огляду на сучасний стан суспільних відносин та проблеми, які наявні у сфері кримінального судочинства, а також з урахуванням недоліків чинного Кримінально-процесуального кодексу України та практики його застосування.

Проект КПК було внесено до Верховної Ради України 13.01.2012 р. Президентом України В. Ф. Януковичем та прийнято Верховною Радою проти ночі з 12 на 13 квітня 2012 р. Відповідно до п.1 Перехідних положень Кодексу, він, за винятком деяких положень, набуває чинності через 6 місяців після опублікування, тобто 20.11.2012 р.

Разом із тим, говорити про якісь досягнення або про категоричну зміну кримінального процесу ще зарано. Практика ще не напрацьована, щодо багатьох положень тривають спори, судова практика ще не визначилась зі спірними моментами. Але сподіваємось, що прийняття нового Кримінального процесуального кодексу України (та пов’язаних із ним змін до інших законів України) стане дієвим кроком на шляху до утвердження верховенства права і розбудови України як правової та демократичної держави.

Зверніть увагу!

Наполегливо рекомендуємо користуватися допомогою адвоката, якщо ви стали однією зі сторін кримінального провадження. Пам’ятайте, що вартість помилки з вашого боку дуже висока.

Загальні засади кримінального провадження

Враховуючи те, що ця книга не ставить перед собою завдання повністю розкрити усі подробиці кримінального процесу, беручи до уваги те, що жодна книга не навчить вас того, що у своїй щоденній практиці опановують спеціалісти у цій сфері (адвокати), ми дамо загальне уявлення про кримінальне провадження, його засади та стадії, про осіб, що беруть у ньому участь, торкнімося питань оскарження дій або бездіяльності слідчого, а також дамо декілька порад, як поводитись у ситуації, коли адвоката з вами може й не бути.

Перш ніж перейти до опису кримінального процесу, хотілось би зупинитись на його принципах. Загальні засади кримінального провадження визначено статтею 7 КПК. У проекті Кодексу була пряма вказівка, що недотримання цих засад тягне за собою нечинність відповідних слідчих дій та судових рішень. На жаль, у прийнятому Верховною Радою України Кодексі цю норму було виключено, але нижчеперелічені засади все одно утворюють той кістяк, на якому тримається кримінальне провадження.

Такими засадами є:

1) верховенство права;

2) законність;

3) рівність учасників судового провадження перед законом і судом;

4) поважання людської гідності;

5) забезпечення права на свободу та особисту недоторканність;

6) недоторканність житла чи іншого володіння особи;

7) таємниця спілкування;

8) невтручання у приватне життя;

9) недоторканність права власності;

10) презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини;

11) свобода від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів та членів сім’ї;

12) заборона двічі притягувати до кримінальної відповідальності за одне й те саме правопорушення;

13) забезпечення права на захист;

14) доступ до правосуддя та обов’язковість судових рішень;

15) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів й у доведенні перед судом їх переконливості;

16) безпосередність дослідження показань, речей і документів;

17) забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності;

18) публічність;

19) диспозитивність;

20) гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами;

21) розумність строків провадження у кримінальній справі;

22) мова, якою здійснюється кримінальне провадження.

Розгляньмо ці засади детальніше.

Принцип верховенства права, відповідно до ст. 8 КПК, полягає у тому, що людина, її права та свободи визнано найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Зверніть увагу!

Аналогічні положення, до речі, містить ст. 3 Конституції України, яка передбачає, що людину, її життя і здоров’я, честь і гідність, недоторканність і безпеку визнано в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законність під час кримінального провадження означає, що суд, слідчий, суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, а також усі інші службові особи органів державної влади зобов’язані неухильно додержувати вимог Конституції України, Кодексу, міжнародних договорів України, вимог інших актів законодавства.

Також, відповідно до ст. 9 Кодексу, на виконання цього принципу прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов’язані всебічно, повно й неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом’якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Рішення слідчого, державного обвинувача, суду мають бути законними, обґрунтованими та вмотивованими.

Учасники кримінального провадження не можуть бути примушені робити те, що прямо не передбачено Кодексом, міжнародними договорами України, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, вимогами інших актів законодавства, положення яких стосуються кримінального провадження.

Як вже зазначалося раніше, порушення норм Кодексу під час кримінального провадження є недопустимим та наслідком має визнання рішення таким, що не має законної сили. Порушення норм Кодексу прокурором (державним обвинувачем), начальником органу досудового розслідування, слідчим під час здійснення кримінального провадження тягне за собою визнання недопустимими отриманих таким чином доказів.

Рівність учасників судового провадження перед законом і судом означає те, що учасники провадження (підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, захисник, потерпілий, прокурор, цивільний позивач, цивільний відповідач та їхні представники) у судовому розгляді мають рівні права щодо подання доказів, участі в їх дослідженні, заявлення клопотань та відстоювання інших процесуальних інтересів.

Не допускається будь-яке обмеження прав осіб – учасників кримінального провадження, а також встановлення для них привілеїв за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статі, етнічного чи соціального походження, майнового стану, місця проживання, громадянства, освіти, роду і характеру занять, за мовними або іншими ознаками.

Важливе значення матиме такий принцип, як поважання людської гідності. Відповідно до ст. 11 КПК, під час кримінального провадження має бути забезпечено поважання людської гідності, прав і свобод кожної особи.

Заборонено під час кримінального провадження піддавати особу катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню, вдаватися до погроз застосування такого поводження до особи, її близьких родичів та членів сім’ї, утримувати особу у принизливих умовах, примушувати до дій, що принижують її гідність, принижувати її словесно. Кожен має право захищати усіма засобами, що не заборонені законом, свою людську гідність, права, свободи та інтереси, порушені під час здійснення кримінального провадження.

Принцип забезпечення права на свободу та особисту недоторканність полягає в тому, що під час кримінального провадження ніхто не може бути утримуваним під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування інакше як на підставах та в порядку, передбачених КПК.

Зверніть увагу!

Кожен, кого затримано через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення або інакше позбавлено свободи, повинен бути негайно (без зволікань), але не пізніше двадцяти чотирьох годин від моменту затримання доправлений до слідчого судді для вирішення питання про законність та обґрунтованість його затримання, іншого позбавлення свободи та подальшого тримання.

Про затримання особи, взяття її під варту або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб, а також про її місце перебування має бути негайно повідомлено її близьких родичів, членів сім’ї чи інших осіб за вибором цієї особи.

Кожного, кого понад строк, передбачений законом, утримують під вартою або позбавляють свободи в інший спосіб, має бути негайно звільнено.

Звісно, затримання особи, взяття її під варту або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб, здійснене за відсутності підстав або з порушенням порядку, передбаченого законом, тягне за собою відповідальність, установлену законом, до кримінальної включно.

Недоторканність житла чи іншого володіння особи, відповідно до ст. 13 КПК, передбачає заборону проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку, інших процесуальних дій інакше як за вмотивованим судовим рішенням (за винятком окремих випадків, прямо передбачених Конституцією та законами України, наприклад безпосереднє переслідування осіб, яких підозрюють у вчиненні злочину).

Важливою гарантією є таємниця спілкування, яка поширюється на листування, телефонні розмови, телеграфну та іншу кореспонденції, інших форм спілкування. Втручання у таємницю спілкування можливе лише на підставі судового рішення у конкретних випадках, передбачених Кодексом, з метою виявлення та запобігання тяжкому чи особливо тяжкому злочину, встановлення його обставин, особи, яка вчинила злочин, якщо в інший спосіб неможливо досягти цієї мети.

Зверніть увагу!

Інформацію, отриману внаслідок втручання у спілкування, не можна використовувати інакше, як для вирішення завдань кримінального судочинства.

Близьким до попереднього є принцип невтручання у приватне життя, передбачений ст. 15 КПК. У рамках кримінального провадження ніхто не може збирати, зберігати, використовувати та поширювати інформацію про приватне (особисте і сімейне) життя особи без її згоди, крім випадків, прямо передбачених Кодексом. Інформацію про приватне (особисте і сімейне) життя особи не можна використовувати інакше, як для виконання завдань кримінального судочинства.

Кожен, кому надано доступ до інформації про приватне життя, зобов’язаний запобігати розголошенню такої інформації. За клопотанням зацікавленої особи суд досліджує обставини, що стосуються її приватного життя, у закритому судовому засіданні та вживає інших заходів щодо запобігання розголошенню відомостей про такі обставини.

Важливою новелою кримінального процесуального законодавства є недоторканність права власності. Відтепер позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому Кодексом. Тимчасове вилучення майна без судового рішення допускається лише на підставах та в порядку, передбачених Кодексом.

Класичний принцип презумпції невинуватості у новому КПК доповнено принципом забезпечення доведеності вини.

Презумпція невинуватості означає, що особу вважають невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, тож її не можна піддати кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в порядку, передбаченому Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Доки вину особи не буде встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, заборонено публічно або в засобах масової інформації стверджувати, що ця особа є винною.

Під забезпеченням доведеності вини закон розуміє те, що ніхто не зобов’язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Ніхто не зобов’язаний доводити свою меншу винуватість або наявність обставин, що виключають кримінальну відповідальність. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачать на користь такої особи.

Важливим є й те положення, що підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Стаття 18 КПК передбачає свободу від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів та членів сім’ї.

Жодну особу не можа примушувати визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.

Кожен має право відмовитися давати пояснення, показання проти себе, членів сім’ї чи близьких родичів. Слідчий, державний обвинувач, суд зобов’язані роз’яснити кожному обвинуваченому, підозрюваному, свідку його право відмовитися давати свідчення проти себе, членів сім’ї чи близьких родичів. Отримані з порушенням цього права відомості визнають недопустимими.

Жодну особу не можна примушувати давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні її близькими родичами чи членами її сім’ї кримінального правопорушення.

Зазначене є важливою гарантією того, що сторона обвинувачення не буде чинити тиск на відповідну особу у статусі свідка, погрожуючи їй кримінальною відповідальністю за відмову від надання свідчень.

Зверніть увагу!

Близькі родичі та члени сім’ї – це чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов’язані спільним побутом і мають взаємні права та обов’язки, в тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Другий класичний принцип кримінального процесу, зокрема заборона двічі притягувати до кримінальної відповідальності за одне і те саме правопорушення, у КПК набув свого детального регламентування. Так, ніхто не може бути двічі обвинуваченим або покараним за кримінальне правопорушення, за яким він був виправданий або засуджений на підставі вироку суду, що набрав законної сили.

Кримінальне провадження підлягає негайному закриттю, якщо стане відомо, що за тим самим обвинуваченням існує вирок суду, який набрав законної сили.

Важливим є й те, що кримінальне провадження, яке було припинено до судового розгляду, може бути поновлено лише за наявності нових обставин, які до того часу не були відомими слідчому, державному обвинувачу і які можуть істотно вплинути на досудове розслідування справи.

Однією з найважливіших гарантій дотримання прав особи є забезпечення права на захист. Про права особи у кримінальному провадженні ми будемо ще говорити окремо, зараз лише зазначимо, що підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений мають право на захист, яке, зокрема, полягає у:

– забезпеченні їм можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення;

– праві збирати й подавати докази;

– праві брати особисту участь у кримінальному провадженні;

– праві користуватися правовою допомогою захисника;

– праві реалізовувати інші процесуальні права, передбачені Кодексом.

Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд до першої процесуальної дії за його участі зобов’язані роз’яснити підозрюваному, обвинуваченому (підсудному), засудженому, виправданому його права та забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.

У випадках, передбачених Кодексом, а також законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги (до цього часу діє Закон України «Про безоплатну правову допомогу») підозрюваному, обвинуваченому, підсудному, засудженому, виправданому, особі, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, правову допомогу надають безоплатно за рахунок держави.

У разі відмови підозрюваного, обвинуваченого від свого права на правову допомогу слідчий, державний обвинувач, суд повинні мати об’єктивні підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений розсудливо прийняв таке рішення, без психологічного, емоційного, зовнішнього чи іншого тиску, з усвідомленням можливих наслідків.

Участь у кримінальному провадженні захисника підозрюваного, обвинуваченого, представника потерпілого не звужує процесуальних прав підозрюваного, обвинуваченого, потерпілого.

Статтею 21 КПК передбачено комплексний принцип доступу до правосуддя та обов’язковості судових рішень. Кожному гарантовано право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов’язків, у передбаченому цим Кодексом порядку.

Зверніть увагу!

Слід зазначити, що переважна більшість задоволених Європейським судом з прав людини позовів українців (порівняно із іншими категоріями) стосується саме тяганини по судових справах.

Вирок та ухвала суду, що набрали чинності в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов’язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

За загальним правилом, здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час кримінального провадження порушують її права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їхньої переконливості є подальшим етапом у розвитку принципу рівності перед судом. Так, відповідно до ст. 22 КПК, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених Кодексом.

Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.

Суд, зберігаючи об’єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов’язків.

Зверніть увагу!

На прохання підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) слідчий, прокурор, слідчий суддя або суддя зобов’язаний роз’яснити зміст норм кримінального та процесуального законодавства, пояснює наслідки вчинення або утримання від вчинення певних дій, надає допомогу в оформленні клопотань у належній процесуальній формі.

Звернення або клопотання підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) не може бути відхилено або залишено без розгляду з мотивів недотримання процесуальної форми, якщо зміст такого звернення або клопотання є зрозумілим.

Безпосередність дослідження показань, речей і документів означає те, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Сторона обвинувачення зобов’язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Принцип забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності передбачено ст. 24 КПК. Відповідно до цього принципу, кожному гарантовано право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Кожному гарантовано право на перегляд рішення суду, яке стосується його прав, свобод чи інтересів, судом вищого рівня у визначеному цим Кодексом порядку.

Принцип публічності розкривають з різних сторін для досудового розслідування і судового провадження.

На стадії досудового провадження принцип публічності полягає в тому, що прокурор та слідчий зобов’язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за винятком випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Для судового розгляду цей принцип означає, що суд, зберігаючи об’єктивність та неупередженість, зобов’язаний спрямовувати розгляд справи на всебічне, повне та об’єктивне дослідження її обставин. Для цього він зобов’язаний роз’яснювати особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов’язки, сприяти їх реалізації, попереджати про наслідки процесуальних дій чи бездіяльності цих осіб, вживати заходів щодо обмеження чи стимулювання активності сторін у випадках, коли такі дії загрожують балансу їх можливостей у справі.

Диспозитивність полягає у тому, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами або віднесені до його компетенції цим Кодексом.

Кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Стаття 27 КПК розкриває принцип гласності і відкритості судового провадження, а також вперше передбачає його повне фіксування технічними засобами.

Так, учасники судового провадження, а також особи, які не брали участі у кримінальному провадженні, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов’язки, не можуть бути обмежені у праві на отримання в суді як усної, так і письмової інформації щодо результатів судового розгляду та у праві на ознайомлення з процесуальними рішеннями й отримання їх копій.

Крім того, ніхто не може бути обмежений у праві на отримання в суді інформації про дату, час і місце судового розгляду та про ухвалені в ньому судові рішення, крім випадків, установлених законом.

Кримінальне провадження в судах усіх інстанцій здійснюється відкрито.

Зверніть увагу!

Слідчий суддя, суд може прийняти рішення про здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні впродовж усього судового провадження або його окремої частини лише:

1) у справах про застосування примусових заходів виховного характеру або якщо обвинуваченим є неповнолітній;

2) у випадках розгляду справи про злочин проти статевої свободи та статевої недоторканності особи;

3) за необхідності запобігти розголошенню відомостей про особисте та сімейне життя чи обставин, які принижують гідність особи;

4) якщо здійснення провадження у відкритому судовому засіданні може призвести до розголошення таємниці, охоронюваної законом;

5) за необхідності забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні;

6) у справах щодо торгівлі людьми.

Під час судового розгляду забезпечують повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Офіційним записом судового засідання є лише технічний запис, здійснений судом у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Кожен, хто присутній в залі судового засідання, може вести стенограму, робити нотатки, використовувати портативні аудіозаписувальні пристрої. Проведення в залі судового засідання фотозйомки, відеозапису, транслювання судового засідання по радіо і телебаченню, а також проведення звукозапису із застосуванням стаціонарної апаратури допускають на підставі ухвали суду, що приймають з урахуванням думки сторін та можливості проведення таких дій без шкоди для судового розгляду.

Судове рішення, ухвалене у відкритому судовому засіданні, проголошують публічно. Якщо судовий розгляд відбувався у закритому судовому засіданні, судове рішення проголошують публічно, пропускаючи інформацію, для дослідження якої проводили закрите судове засідання та яка на момент проголошення судового рішення підлягає подальшому захисту від розголошення.

Кожен має право ознайомлюватися в установленому законом порядку із судовими рішеннями у будь-якому кримінальному провадженні, проведеному у відкритому судовому засіданні.

Також вперше проведено спробу регламентувати розумність строків провадження у кримінальній справі.

Так, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважають строки, що є об’єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є:

1) складність кримінального провадження, яку визначають з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо;

2) поведінка учасників кримінального провадження;

3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Кожен має право, щоб його справа в найкоротший строк була розглянута судом або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрито.

Окремо зазначено, що кримінальне провадження щодо особи, яку тримають під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий має право на звернення до слідчого, прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, у якому викладено обставини, які обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у коротші строки, ніж передбачені цим Кодексом.

На жаль, статтею 29 КПК суттєво звужені права сторін кримінального провадження щодо мови, якою здійснюють кримінальне провадження.

Відтепер кримінальне провадження здійснюють державною мовою. Сторони кримінального провадження, слідчий суддя та суд укладають процесуальні документи державною мовою, навіть у традиційно російськомовних регіонах, де дотримання зазначеної норми є безглуздим і спричиняє масу незручностей.

Особі повідомляють про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому Кодексом (тобто питання, чи повинна сторона захисту користуватися послугами перекладача і (нерідко) оплачувати його послуги, залишено на розсуд сторони обвинувачення та суду).

Судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, а також інші процесуальні документи кримінального провадження надають сторонам кримінального провадження або особі, стосовно якої вирішено питання щодо застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, у перекладі їх рідною або іншою мовою, якою вони володіють. Переклад судових рішень та інших процесуальних документів кримінального провадження засвідчують підписом перекладача.

Загальна характеристика кримінального провадження

Відповідно до ст. 2 нового КПК, завданнями кримінального провадження є:

1) захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень;

2) охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження;

3) забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду так, щоб:

– кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини;

– жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений;

– жодної особи не було піддано необґрунтованому процесуальному примусу;

– до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру.

Кримінальне провадження має дві стадії – досудове розслідування і судове провадження.

Досудове розслідування

Досудове розслідування починається від моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта (клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності тощо).

Основною формою досудового розслідування, у якій здійснюється розслідування злочинів, є досудове слідство. Крім того, КПК передбачено таку форму досудового розслідування, як дізнання, у якій слід здійснювати розслідування кримінальних проступків.

Зверніть увагу!

Вичерпний перелік та склад кримінальних злочинів наведено у Кримінальному кодексі України. Що стосується кримінальних проступків, то вони повинні бути регламентовані спеціальним законом, який сьогодні ще не прийнято.

Слідчий або прокурор після отримання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення (або після самостійного виявлення з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення) не пізніше 24 годин вносять відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочинають розслідування.

Безпосередньо досудове слідство веде слідчий. Залежно від категорій кримінальних справ слідство можуть проводити слідчі органу внутрішніх справ, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, та органу державного бюро розслідувань.

Зверніть увагу!

Станом кінець 2013 р. державне бюро розслідувань ще не створено.

Процесуальне керівництво розслідуванням здійснює прокурор, який дає доручення слідчим і приймає або погоджує ключові процесуальні рішення (повідомлення особі про підозру, звернення з клопотаннями до слідчого судді, складення обвинувального акта тощо). Крім того, функцію з представництва державного обвинувачення у суді по конкретній справі буде покладено саме на того прокурора, який здійснював нагляд за дотриманням законів органами, які проводили досудове розслідування.

Новелою нашого законодавства стало введення до стадії досудового слідства такої фігури, як слідчий суддя. Це суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому КПК, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Раніше такі функції виконувала прокуратура; перевага інституту слідчого судді полягає в тому, що він не належить до системи правоохоронних органів, які безпосередньо проводять розслідування.

Досудове розслідування повинно бути проведене у такі строки:

1) протягом одного місяця від дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку;

2) протягом двох місяців від дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Зверніть увагу!

Строк досудового розслідування може бути продовжений слідчим суддею, при цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати:

1) двох місяців від дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку;

2) шести місяців від дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості;

3) дванадцяти місяців від дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину.

У процесі досудового слідства слідчий проводить спеціальні заходи, які називаються слідчими діями. Ці заходи спрямовані на отримання й збирання доказів або на перевірку вже отриманих у кримінальному провадженні доказів.

Усі слідчі дії, які призводять до порушення або обмеження прав та законних інтересів осіб, слідчий погоджує із прокурором та слідчим суддею та виконує їх на підставі його ухвали. До таких слідчих дій належать, зокрема, проникнення до житла чи іншого володіння особи, у тому числі для проведення обшуку, огляду, примусове відбирання біологічних зразків для експертизи.

Зверніть увагу!

Дивовижно, але примусове освідування особи для виявлення на її тілі слідів кримінального правопорушення або особливих прикмет здійснюється на підставі постанови прокурора і ухвали слідчого судді не вимагає.

Крім того, кодексом передбачено проведення негласних слідчих (розшукових) дій – відомості про факт та методи проведення таких дій не підлягають розголошенню. Наприклад, такими діями є таємний огляд і вилучення кореспонденції. Більшість таких дій також потребують дозволу слідчого судді у формі відповідної ухвали.

У разі наявності достатніх (на думку слідчого та прокурора) доказів або затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення прокурор повідомляє особі про підозру. Детальніше порядок і особливості повідомлення про підозру ми розглянемо пізніше.

Після повідомлення особі про підозру прокурор зобов’язаний здійснити одну із нижченаведених дій, про що внести відповідні відомості про закінчення досудового розслідування до Єдиного реєстру досудових розслідувань:

1) закрити кримінальне провадження (це можна зробити, до речі, і без повідомлення про підозру);

2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності;

3) звернутися до суду з обвинувальним актом щодо особи або клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру (якщо особа неосудна, наприклад, внаслідок психічної хвороби) або виховного характеру (якщо особа надто молода для кримінальної відповідальності).

Визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта (або клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру), прокурор або слідчий за його дорученням зобов’язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачено застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Зверніть увагу!

Надання доступу до матеріалів передбачає можливість робити копії або відображення матеріалів.

На цьому стадія досудового слідства закінчується. Обвинувальний акт (клопотання) разом із реєстром матеріалів розслідування направляють до суду, а їх копії вручають обвинуваченому під розписку.

Зверніть увагу!

Не можемо не зазначити, що, згідно із новим КПК, у кримінальному провадженні можуть укладати угоди про примирення (між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим), а також угоди про визнання винуватості (між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим).

Наполегливо не рекомендуємо підписувати такі документи, попередньо не порадившись із адвокатом.

Судове провадження

Після отримання обвинувального акта (клопотання про застосування примусових заходів медичного, виховного характеру, або клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності) суд не пізніше п’яти днів від дня його надходження призначає підготовче судове засідання, куди викликає учасників судового провадження.

У підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення:

– затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору;

– закрити провадження (у разі наявності підстав);

– повернути обвинувальний акт (або відповідні клопотання, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу);

– направити за належністю обвинувальний акт, клопотання у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження;

– призначити судовий розгляд.

Судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку. Його проводять за загальним правилом, у судовому засіданні за обов’язкової участі сторін кримінального провадження. У судове засідання викликають потерпілого та інших учасників кримінального провадження.

Загальні правила судового розгляду такі. Судове засідання відбувається у спеціально обладнаному приміщенні – залі судових засідань. Особи, присутні у залі судового засідання, коли входить до нього або виходить суд, повинні встати. Сторони кримінального провадження допитують свідків та заявляють клопотання, подають заперечення стоячи і лише після надання їм слова головою у судовому засіданні. Свідки, експерти, спеціалісти дають показання, стоячи на місці, призначеному для свідків. Особи, присутні в залі, заслуховують вирок суду стоячи. Відхилення від цих правил допускається лише з дозволу голови в судовому засіданні.

Сторони та учасники кримінального провадження звертаються до суду зі словами «Ваша честь» або «Шановний суд». Матеріали, речі і документи передають голові в судовому засіданні через судового розпорядника.

Сторони та учасники кримінального провадження, а також інші особи, присутні в залі судового засідання, зобов’язані додержувати порядку в судовому засіданні і беззаперечно підкорятися відповідним розпорядженням голови в судовому засіданні. У разі невиконання розпорядження голови особами, присутніми у судовому засіданні, голова робить їм попередження про відповідальність за неповагу до суду. У разі повторного порушення порядку в залі судового засідання їх за ухвалою суду може бути видалено із зали судового засідання та притягнуто до відповідальності (наприклад, штрафу). Єдиний виняток з цього правила – прокурора та захисника видалити не можна.

Клопотання учасників судового провадження суд розглядає після того, як буде заслухано думку щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляють ухвалу. Відмова в задоволенні клопотання не перешкоджає його повторному заявленню з інших підстав.

У призначений для судового розгляду час голова відкриває судове засідання і оголошує про розгляд конкретного кримінального провадження. Далі проводять підготовчі дії – встановлюють коло осіб, що з’явились, причини неявки інших, оголошують склад суду; судовий розпорядник роздає особам, які беруть участь у судовому розгляді, пам’ятку про їхні права та обов’язки. Свідків видаляють із залу судового засідання, і голова оголошує про початок судового розгляду.

Судовий розгляд починають після оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, якщо учасники судового провадження не заявили клопотання про оголошення обвинувального акта в повному обсязі.

Голова встановлює особу обвинуваченого, роз’яснює йому суть обвинувачення і запитує, чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

Після цього голова з’ясовує думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження. Обсяг доказів, які будуть досліджувати, та порядок їх дослідження визначають ухвалою суду і в разі необхідності їх можуть змінити. Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювані. При цьому суд з’ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їхньої позиції, а також роз’яснює їм, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Зверніть увагу!

Докази зі сторони обвинувачення досліджують у першу чергу, а зі сторони захисту – у другу.

Упродовж судового розгляду допитують обвинуваченого, а також за необхідності можуть бути допитані потерпілі та свідки, досліджені інші докази.

Після судового слідства суд переходить до судових дебатів, у яких сторони виступають із остаточними доповідями, підбиваючи підсумки стосовно того, що мало місце на судовому слідстві, та аналізують досліджені докази. Учасники дебатів не мають права посилатися у своїх виступах на докази, що не були предметом розгляду.

Зверніть увагу!

У дебатах виступають послідовно: прокурор, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач, його представник, обвинувачений, його законний представник, захисник.

Після завершення судових дебатів суд надає обвинуваченому останнє слово.

Після останнього слова обвинуваченого суд негайно виходить до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, про що голова оголошує присутнім у залі судового засідання.

Зверніть увагу!

У кримінальному процесі є два види судових рішень – вирок та ухвала. Судове рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладають у формі вироку, а те, у якому суд вирішує інші питання, – у формі ухвали.

Судове рішення проголошують прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. Якщо складання судового рішення у формі ухвали вимагає значного часу, суд має право обмежитися складанням й оголошенням його резолютивної частини.

Голова у судовому засіданні роз’яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.

Вирок може бути виправдувальним і обвинувальним. Виправдувальний вирок ухвалюють у разі, якщо не доведено, що:

1) вчинено кримінальне правопорушення, у якому обвинувачують особу;

2) кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим;

3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Крім того, виправдувальний вирок ухвалюють у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності або у випадку, якщо прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення і потерпілий відмовився підтримувати обвинувачення самостійно.

Якщо обвинуваченого визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання або звільняє від покарання чи від його відбування.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. У всякому разі копію вироку негайно після його проголошення вручають обвинуваченому та прокурору, а також не пізніше наступного дня після ухвалення надсилають учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Права особи в кримінальному провадженні

Зазвичай громадян найбільш цікавить положення заявника, потерпілого, підозрюваного і обвинуваченого, про що ми й поговоримо нижче.

Заявник. Потерпілий

Заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, але не є потерпілою від злочину.

Заявник має право:

1) отримати від органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію;

2) подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи;

3) отримати інформацію про закінчення досудового розслідування.

Потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов’язки потерпілого виникають в особи від моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, якщо вона подала таку заяву, або від моменту подання заяви про залучення її до провадження як потерпілого, якщо кримінальне провадження вже порушено.

Потерпілому вручають пам’ятку про процесуальні права та обов’язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Зверніть увагу!

Потерпілим не може бути особа, якій моральної шкоди завдано як представнику юридичної особи чи певної частини суспільства. Тобто моральну (немайнову) шкоду має бути завдано безпосередньо фізичній чи юридичній особі.

За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заяву, повідомлення про кримінальне правопорушення або заяву про залучення до провадження як потерпілого подано особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить мотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

У разі якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи (наприклад, у разі її вбивства або загибелі внаслідок ДТП), то права потерпілого, зокрема щодо подання заяви про визнання потерпілим, поширюються на близьких родичів чи членів сім’ї такої особи. У такому випадку потерпілим визнають одну особу з числа близьких родичів чи членів сім’ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, але за відповідним клопотанням потерпілими може бути визнано кілька осіб.

Зверніть увагу!

Якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд мають право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою.

Але за відсутності такої згоди особу в разі необхідності можна залучати до кримінального провадження як свідка.

Це може призвести до абсурдного випадку, коли особа, не маючи претензій, наприклад, до свого друга, відмовляється бути потерпілим, і її залучають як свідка, після чого вона під страхом кримінального покарання вимушена давати проти нього свідчення.

Протягом усього кримінального провадження потерпілий має право:

1) бути повідомленим про свої права та обов’язки, передбачені цим Кодексом;

2) знати сутність підозри та обвинувачення, бути повідомленим про обрання, зміну чи скасування щодо підозрюваного, обвинуваченого заходів щодо забезпечення кримінального провадження та закінчення досудового розслідування;

3) надавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду;

4) заявляти відводи та клопотання;

5) на забезпечення безпеки щодо себе, близьких родичів та членів своєї сім’ї, майна та житла за наявності відповідних підстав;

6) давати пояснення, показання або відмовитися від їх надання;

7) оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді, суду в порядку, передбаченому цим Кодексом;

8) мати представника та в будь-який момент кримінального провадження відмовитися від його послуг;

Зверніть увагу!

Потерпілого у кримінальному провадженні може представляти його представник – особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником, тобто адвокат.

Крім того, представником юридичної особи, яка є потерпілим, може бути її керівник, інша особа, уповноважена законом або установчими документами, працівник юридичної особи за довіреністю, а також особа, яка має право бути захисником у кримінальному провадженні.

Повноваження представника потерпілого на участь у кримінальному провадженні підтверджують:

1) документами, передбаченими статтею 50 цього Кодексу, – якщо представником потерпілого є особа, яка має право бути захисником у кримінальному провадженні;

2) копією установчих документів юридичної особи – якщо представником потерпілого є керівник юридичної особи чи інша уповноважена законом або установчими документами особа;

3) довіреністю – якщо представником потерпілого є працівник юридичної особи, яка є потерпілою.

Представник користується процесуальними правами потерпілого, інтереси якого він представляє, крім процесуальних прав, реалізацію яких здійснює безпосередньо потерпілий, а отже, це не може бути доручено представникові.

9) надавати пояснення, показання рідною або іншою мовою, якою він вільно володіє, безоплатно за рахунок держави користуватися послугами перекладача, якщо він не володіє державною мовою чи мовою, якою ведеться кримінальне провадження;

10) на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом (шляхом подання цивільного позову);

11) ознайомлюватися з матеріалами, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, у порядку, передбаченому Кодексом, у тому числі після відкриття матеріалів, а також ознайомлюватися з матеріалами кримінального провадження, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, у разі закриття цього провадження;

12) застосовувати з додержанням вимог цього Кодексу технічні засоби під час проведення процесуальних дій, у яких він бере участь;

Зверніть увагу!

Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд мають право заборонити потерпілому застосовувати технічні засоби під час проведення окремої процесуальної дії чи на певній стадії кримінального провадження з метою нерозголошення даних, які містять таємницю, охоронювану законом, чи стосуються інтимних сторін життя людини, про що виносять вмотивовану постанову (ухвалу).

13) одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення у випадках, передбачених цим Кодексом;

14) користуватися іншими правами, передбаченими цим Кодексом.

Під час досудового розслідування потерпілий має право:

1) на негайне прийняття і реєстрування заяви про кримінальне правопорушення, визнання його потерпілим;

2) отримувати від уповноваженого органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію;

3) надавати докази на підтвердження своєї заяви;

4) брати участь у слідчих (розшукових) та інших процесуальних діях, під час проведення яких ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дії, що заносять до протоколу, а також ознайомлюватися з протоколами слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, виконаних за його участю;

5) отримувати копії матеріалів, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, після закінчення досудового розслідування.

Під час судового провадження в будь-якій інстанції потерпілий має право:

1) бути завчасно поінформованим про час і місце судового розгляду;

2) брати участь у судовому провадженні;

3) брати участь у безпосередній перевірці доказів;

4) підтримувати обвинувачення в суді у разі відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення;

5) висловлювати свої міркування під час розв’язання питань про призначення покарання обвинуваченому, а також про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру;

6) ознайомлюватися із судовими рішеннями, журналом судового засідання і технічним записом кримінального провадження в суді;

7) оскаржувати судові рішення в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Крім того, на всіх стадіях кримінального провадження потерпілий має право примиритися з підозрюваним, обвинуваченим і укласти угоду про примирення. У передбачених законом України про кримінальну відповідальність та цим Кодексом випадках примирення є підставою для закриття кримінального провадження.

Потерпілий зобов’язаний:

1) прибувати за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості своєчасного прибуття завчасно повідомляти про це та про причини неможливості прибуття;

2) не перешкоджати встановленню обставин вчинення кримінального правопорушення;

3) не розголошувати без дозволу слідчого, прокурора, суду відомості, які стали йому відомі у зв’язку з участю у кримінальному провадженні і які становлять охоронювану законом таємницю;

4) надавати правдиві пояснення та показання (однак зазначимо, що відповідальності за відмову від надання пояснень та показань не несе. А ось за надання неправдивих показань може бути притягнений до кримінальної відповідальності).

Цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, звернулася з цивільним позовом. У загальному випадку саме потерпілий виступає як цивільний позивач, але позов може бути поданий іншими особами, які мають на те право, відповідно до закону.

Права та обов’язки цивільного позивача виникають від моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.

Цивільний позивач має права та обов’язки, передбачені Кодексом для потерпілого, у частині, що стосуються цивільного позову. Крім того, він має право підтримувати цивільний позов або відмовитись від нього до видалення суду в нарадчу кімнату для ухвалення судового рішення.

Цивільного позивача повідомляють про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються цивільного позову, після чого він отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених Кодексом для інформування та надсилання копій процесуальних рішень потерпілому.

Підозрюваний. Повідомлення про підозру

Підозрюваним, згідно з КПК, є особа, якій повідомлено про підозру, а також особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення або щодо якої обрано запобіжний захід.

Повідомлення про підозру здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 КПК, у випадках:

1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення;

2) обрання до особи одного із запобіжних заходів;

3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

У разі затримання слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа, якій законом надано право здійснювати затримання, зобов’язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права. Після повідомлення про права слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа на прохання підозрюваного зобов’язані детально роз’яснити кожне із зазначених прав.

Повідомлення про підозру складає прокурор або слідчий за погодженням з прокурором у письмовому вигляді у формі постанови.

Зверніть увагу!

Дату та час повідомлення про підозру слідчий, прокурор невідкладно повинні внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань. На сьогодні тільки правоохоронні органи мають доступ до зазначеного реєстру.

Письмове повідомлення про підозру вручають у день його складення прокурором, а в разі складання слідчим – не пізніше наступного дня від часу погодження такого повідомлення прокурором (у випадку неможливості вручення – у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень).

Письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручають не пізніше двадцяти чотирьох годин від моменту її затримання.

Зверніть увагу!

У разі якщо особі не вручено повідомлення про підозру після двадцяти чотирьох годин від моменту затримання, така особа підлягає негайному звільненню.

Підозрюваний має право будь-якими не забороненими Кодексом засобами захищати свої права, свободи та інтереси від порушень і протиправних посягань і користується щонайменше такими правами:

1) знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють;

2) бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також у разі необхідності отримати їх роз’яснення;

3) мати захисника, а також:

– побачення з ним до першого допиту з дотриманням умов, що забезпечують конфіденційність спілкування, а після першого допиту – мати такі побачення без обмеження їх кількості і тривалості;

– на участь захисника у проведенні допиту та інших процесуальних дій;

– на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження;

– на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, у тому числі через відсутність коштів на її оплату;

Зверніть увагу!

У черговий раз наполягаємо на обов’язковій участі захисника, зокрема адвоката, у тому разі, якщо вас притягують як підозрюваного чи обвинуваченого у кримінальному провадженні.

Нагадуємо, що до тих пір, поки ви не повідомите про свій намір скористатися допомогою захисника у разі вашого затримання адвокатові, з яким ви попередньо домовились або з яким домовились ваші родичі, буде важко домовитися навіть про побачення з вами.

4) надавати пояснення, показання з приводу підозри, обвинувачення або в будь-який момент відмовитися від надання пояснень і показань, відповідей на запитання;

Зверніть увагу!

Золоте правило – без адвоката (чи бодай без консультації із ним) не надавати ніяких пояснень та показань, навіть якщо вас запевняють, що у цьому випадку для вас «немає нічого страшного».

Пам’ятайте! Підозрюваний та обвинувачений не несуть кримінальної відповідальності за відмову від надання пояснень та показань.

5) збирати відомості про факти, які можуть використовувати як докази у справі, у тому числі запитувати й одержувати документи чи їх копії від громадян та юридичних осіб, ознайомлюватися на підприємствах, в установах, організаціях, об’єднаннях громадян з необхідними документами, крім тих, таємницю яких охороняє закон, одержувати письмові висновки фахівців з питань, що вимагають спеціальних знань, опитувати громадян;

6) вимагати перевірки обґрунтованості затримання, зокрема шляхом подання відповідних скарг;

7) у разі затримання або застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою – на побачення з членами сім’ї та близькими родичами тривалістю від однієї до чотирьох годин;

Зверніть увагу!

Член родини затриманого має підтвердити документально ступінь спорідненості, місце проживання, а також залишити свої засоби зв’язку.

8) збирати й надавати слідчому, прокурору, слідчому судді докази;

9) брати участь у проведенні процесуальних дій;

10) під час проведення процесуальних дій ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дій, які заносять до протоколу;

11) за наявності відповідних підстав – на застосування заходів безпеки відповідно до законодавства;

12) використовувати інші не заборонені цим Кодексом засоби захисту;

13) заявляти відводи;

14) ознайомлюватися з матеріалами досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 221 КПК України, та вимагати відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 КПК України;

Зверніть увагу!

Слідчий та прокурор зобов’язані за клопотанням сторони захисту або потерпілого надати їм матеріали досудового розслідування для ознайомлення (за винятком матеріалів про застосування заходів безпеки щодо осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, а також тих матеріалів, ознайомлення з якими на цій стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню). Відмова у наданні для ознайомлення загальнодоступного документа, оригінал якого зберігають у матеріалах досудового розслідування, не допускається.

Наприкінці досудового розслідування, у разі, якщо зібрані докази вважають достатніми для складання обвинувального акта, прокурор або слідчий за його дорученням зобов’язаний повідомити підозрюваному, його захисникові – законному представникові та захисникові особи, стосовно якої передбачено застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, – про завершення досудового розслідування та надання доступу до усіх матеріалів досудового розслідування.

15) одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення;

16) оскаржувати рішення, дії та бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді в порядку, передбаченому Кодексом;

17) вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, у порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися;

18) користуватися рідною мовою, отримувати копії процесуальних документів рідною або іншою мовою, якою він володіє, та в разі необхідності користуватися послугами перекладача за рахунок держави.

Обов’язків у підозрюваного не так багато. Він зобов’язаний:

1) прибувати за викликом до слідчого, прокурора, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк заздалегідь повідомити про це зазначених осіб;

Зверніть увагу!

У разі неявки за викликом або через неповажну причину вас може бути доправлено примусово або навіть обрано більш жорсткий запобіжний захід, до утримання під вартою включно.

2) виконувати обов’язки, покладені на нього рішенням про застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

3) виконувати законні вимоги та розпорядження слідчого, прокурора, слідчого судді, суду.

Обвинувачений. Обвинувальний акт

Обвинуваченим є особа, щодо якої складено і передано до суду обвинувальний акт.

Обвинувальний акт складає слідчий, після чого його затверджує прокурор. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема у випадку, якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим.

Обвинувальний акт повинен містити ряд відомостей, відповідно до ст. 291 КПК, у тому числі:

– виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими;

– правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Кримінального кодексу України;

– формулювання обвинувачення;

– докази, зібрані у досудовому провадженні.

Обвинувальний акт підписує слідчий та прокурор, який його затвердив, або лише прокурор, якщо він склав його самостійно. До обвинувального акта додають:

1) реєстр матеріалів досудового розслідування;

2) цивільний позов, якщо він був пред’явлений під час досудового розслідування;

3) розписку підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред’явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування;

4) розписку або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред’явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного.

Зверніть увагу!

Цікаво, що надання суду інших документів до початку судового розгляду заборонено. За правилами старого КПК до суду направляли усі матеріала кримінальної справи, зараз же обмежуються детальним описом таких матеріалів (реєстром матеріалів досудового розслідування).

Обвинувачений має право будь-якими не забороненими Кодексом засобами захищати свої права, свободи та інтереси від порушень і протиправних посягань. Обвинувачений має усі права, які має підозрюваний, а також додатково має право:

1) брати участь під час судового розгляду у допиті свідків обвинувачення або вимагати їхнього допиту, а також вимагати виклику і допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення;

2) збирати й надавати суду докази;

3) висловлювати в судовому засіданні свою думку щодо клопотань інших учасників судового провадження;

4) виступати в судових дебатах;

5) ознайомлюватися з журналом судового засідання та технічним записом судового процесу, які йому зобов’язані надати уповноважені працівники суду, і подавати щодо них свої зауваження;

6) оскаржувати в установленому Кодексом порядку судові рішення та ініціювати їх перегляд, знати про подані на них апеляційні та касаційні скарги, заяви про їх перегляд, подавати на них заперечення;

7) отримувати правову допомогу та брати участь у провадженні, у якому вирішують питання про тримання особи під вартою.

Указаний перелік прав не є вичерпним, підозрюваний, обвинувачений мають також інші процесуальні права, передбачені Кодексом, а також іншим законодавством України.

Зверніть увагу!

Наприклад, підозрюваний, обвинувачений, який є іноземцем і його утримують під вартою, має право на зустріч з представником дипломатичної чи консульської установи своєї держави, яку йому зобов’язана забезпечити адміністрація місця ув’язнення.

Обов’язки у обвинуваченого ті самі, що й у підозрюваного, детально зупинятися на них не будемо.

Затримання

Перш за все нагадаємо положення Конституції України (ст. 29):

«Ніхто не може бути заарештований або утримуватися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом сімдесяти двох годин має бути перевірена судом. Затриману особу негайно звільняють, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту затримання їй не вручено вмотивованого рішення суду про утримування під вартою.

Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз’яснено його права та надано можливість від моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правовою допомогою захисника.

Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Про арешт або затримання людини має бути негайно повідомлено родичів заарештованого чи затриманого».

Зазначені положення знайшли своє відображення у Кримінально-процесуальному кодексі. Особу можна затримати за ухвалою слідчого судді або суду з метою її приводу і подальшого вирішення питання про застосування запобіжного заходу у вигляді утримування під вартою.

Без такої ухвали особу може бути затримано у виключних випадках.

Так, кожен має право затримати без ухвали слідчого судді, суду будь-яку особу (крім суддів та народних депутатів):

1) у разі вчинення або замаху на вчинення кримінального правопорушення;

2) безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення чи під час безперервного переслідування особи, яку підозрюють у його вчиненні.

У такому випадку правопорушника треба негайно доправити до уповноваженої службової особи (наприклад, до найближчого патрульного міліціонера) або негайно повідомити уповноважену службову особу про затримання та місцезнаходження особи, яку підозрюють у вчиненні кримінального правопорушення.

Також затримання може бути здійснено уповноваженою службовою особою, яка має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі, у випадках:

1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення;

2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, у тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин.

Така уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання і те, у вчиненні якого злочину його підозрюють, а також роз’яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складають протокол, у якому, зокрема, зазначають: місце, дата і точний час (година і хвилини) затримання, підстави затримання; результати особистого обшуку; клопотання, заяви чи скарги затриманого, якщо такі надходили; повний перелік процесуальних прав та обов’язків затриманого. Протокол про затримання підписує особа, яка його склала, і затриманий.

Зверніть увагу!

Якщо вас затримано, копію протоколу мають вручати особисто вам негайно під розпис! Це ваше право.

Звертайте увагу на те, щоб у протоколі був правильно визначений час вашого затримання. Так, особа є затриманою від моменту, коли вона примусово або підкоряючись наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою. У разі якщо в протоколі неправильно зазначено час вашого затримання, обов’язково внесіть після його тексту письмові зауваження.

Уповноважена службова особа зобов’язана доправити затриману особу до найближчого підрозділу органу досудового розслідування, у якому негайно реєструють дату, точний час (година і хвилини) доправлення затриманого та інші відомості, передбачені законодавством.

Зверніть увагу!

Строк затримання особи без ухвали слідчого судді, суду не може перевищувати сімдесяти двох годин з моменту затримання. Затриману без ухвали слідчого судді, суду особу не пізніше шістдесяти годин від моменту затримання слід звільнити або доправити до суду для розгляду клопотання про обрання стосовно неї запобіжного заходу.

Уповноважена службова особа, що здійснила затримання, зобов’язана надати затриманій особі можливість негайно повідомити про своє затримання та місце перебування близьких родичів, членів сім’ї чи інших осіб за вибором цієї особи.

Зверніть увагу!

Якщо уповноважена службова особа, що здійснила затримання, має підстави для обґрунтованої підозри, що під час повідомлення про затримання ця особа може зашкодити досудовому розслідуванню, вона може здійснити таке повідомлення самостійно, проте без порушення вимоги щодо його негайності.

У разі затримання неповнолітньої особи уповноважена службова особа, що здійснила затримання, зобов’язана негайно повідомити про це її батьків або усиновителів, опікунів, піклувальників, орган опіки та піклування.

Запобіжні заходи

Запобіжні заходи – це тимчасове обмеження прав людини органами досудового слідства і судом з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов’язків, а також запобігання спробам:

– переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду,

– знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

– незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

– перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

– вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюють, обвинувачують.

Запобіжні заходи не є покаранням і мають на меті забезпечення належної поведінки підозрюваного та обвинуваченого. Одночасно із цим строк утримування під вартою може бути зарахований до строку відбування покарання у разі призначення такого покарання судом.

Після уведення нового КПК запобіжні заходи застосовуватимуть тільки в судовому порядку: під час досудового розслідування – слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження – судом за клопотанням прокурора.

Зверніть увагу!

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя або суд зобов’язаний оцінити всі обставини, у тому числі вік та стан здоров’я підозрюваного, обвинуваченого, міцність соціальних зв’язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність у нього родини й утриманців, наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, репутацію підозрюваного, обвинуваченого.

Таким чином, родичам затриманої особи зовсім не зайвим буде терміново зібрати відповідні підтвердження, зокрема витяги з історії хвороби як затриманого, так і його близьких непрацездатних родичів; відповідні копії свідоцтв про народження та свідоцтв про шлюб; позитивні характеристики на затриманого з місця роботи, мешкання тощо. Все це може бути підставою для застосування менш суворого запобіжного заходу, а у подальшому, якщо справу буде розглянуто у суді і особу визнано винною у скоєнні злочину, – і для пом’якшення покарання.

Запобіжними заходами є:

1) особисте зобов’язання;

2) особиста порука;

3) застава;

4) домашній арешт;

5) тримання під вартою.

Зверніть увагу!

Крім того, тимчасовим запобіжним заходом визнано затримання особи, яке застосовують з підстав та в порядку, визначеному Кодексом, що буде розглянуто окремо.

Особисте зобов’язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов’язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов’язки (прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; не відлучатися із населеного пункту, у якому він зареєстрований, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; носити електронний засіб контролю і т. ін.).

Підозрюваному, обвинуваченому письмово під розпис повідомляють покладені на нього обов’язки та роз’яснюють, що в разі їх невиконання до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі 0,25—2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Особиста порука полягає у наданні сторонніми особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов’язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов’язків і зобов’язуються за необхідності доправити його до органу досудового розслідування чи в суд за першою про те вимогою.

Кількість поручителів визначає слідчий суддя, суд, який обирає запобіжний захід, але наявність лише одного поручителя може бути визнано достатньою тільки в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру.

Зверніть увагу!

У разі невиконання поручителем взятих на себе зобов’язань на нього накладають грошове стягнення залежно від тяжкості злочину в розмірі до п’ятдесяти розмірів мінімальної заробітної плати (на час написання книги це понад 55 тис. грн.). Тому до прохання виступити поручителем у кримінальній справі слід підходити зважено.

Домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Застосовують лише до осіб, яких підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі.

Працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з’являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов’язаних із виконанням покладених на неї зобов’язань, а також використовувати електронні засоби контролю.

Зверніть увагу!

Електронний засіб контролю – це пристрій, який дає змогу відстежувати та фіксувати місцезнаходження особи. Відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання в його роботу призведе до обрання більш суворого запобіжного заходу.

Утримування особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців, але в разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. Після завершення цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважають скасованим.

Застава полягає у внесенні коштів (у гривні) на спеціальний рахунок. Застава може бути внесена як самим підозрюваним, обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою, яка не стосується державної або комунальної власності (заставодавцем).

Розмір застави визначає слідчий суддя, суд у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинувачуваної у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості, – від одного до двадцяти розмірів мінімальної заробітної плати;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинувачуваної у вчиненні тяжкого злочину, – від двадцяти до вісімдесяти розмірів мінімальної заробітної плати;

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинувачуваної у вчиненні особливо тяжкого злочину, – від вісімдесяти до трьохсот розмірів мінімальної заробітної плати.

Зверніть увагу!

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов’язків, заставу можуть призначити в розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів мінімальної заробітної плати відповідно.

Заставодавець, крім внесення застави, приймає на себе оговорені обов’язки щодо забезпечення належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого, його явки за викликом. У разі невиконання обов’язків заставодавцем, а також якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з’явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки або якщо порушив інші покладені на нього у разі застосування запобіжного заходу обов’язки, заставу віддають у дохід держави та зараховують до бюджету.

Утримування під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовують виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м’яких запобіжних заходів не є ефективним.

Запобіжний захід у вигляді утримування під вартою може бути застосований виключно:

1) до особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочину, за який законом передбачено основне покарання у вигляді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, – лише в разі невиконання нею обов’язків, покладених під час застосування іншого, раніше обраного запобіжного заходу;

2) до раніше судимої особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до трьох років, – лише в разі, якщо, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину;

3) до раніше не судимої особи, яку підозрюють чи обвинувачують у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п’яти років, – виключно у разі, якщо, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину;

4) до раніше не судимої особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад п’ять років;

5) до раніше судимої особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад три роки.

Зверніть увагу!

Крім того, утримування під вартою застосовують до особи, яку розшукують компетентні органи іноземної держави за кримінальне правопорушення, у зв’язку з яким може бути вирішено питання про видання особи (екстрадицію) для притягнення до кримінальної відповідальності або виконання вироку.

Слідчий суддя, суд під час постановлення ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді утримування під вартою визначає розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов’язків, передбачених цим Кодексом, крім таких випадків:

1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

2) щодо злочину, який спричинив загибель людини;

3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею.

У разі внесення застави особу негайно звільняють з-під варти.

Зверніть увагу!

Ще до обрання такого запобіжного заходу прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися до слідчого судді (суду) із клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного, обвинувачуваного з метою його приводу для подальшого вирішення питання про застосування запобіжного заходу у вигляді утримування під вартою.

Підставою для такого затримання є ухвала слідчого судді чи суду. Затримана особа не пізніше тридцяти шести годин від моменту затримання повинна бути звільнена або доправлена до слідчого судді, суду, який постановив ухвалу про дозвіл на затримання з метою приводу.

Строк утримування під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом. Сукупний строк тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого під час досудового розслідування не має перевищувати:

1) шести місяців – у кримінальному провадженні щодо злочинів невеликої або середньої тяжкості;

2) дванадцяти місяців – у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів.

Право на оскарження у кримінальному провадженні

Право на оскарження у кримінальних справах гарантовано ст. 2 Протоколу 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого 22 листопада 1984 р. Це право полягає в тому, що кожен, кого суд визнав винним у скоєнні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесеного йому вироку. Здійснення цього права, включаючи підстави, на яких воно може бути здійснене, регульоване законом.

Однак це право не обмежується лише оскарженням вироків суду. У кримінальному провадженні на відповідній стадії ви маєте право оскаржити:

– низку рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у передбачених законом випадках (це питання докладніше буде розглянуто нижче);

– недотримання розумних строків під час досудового розслідування;

– ухвали слідчого судді під час досудового розслідування;

– вироки та ухвали суду в апеляційному та касаційному порядку.

Таке право на оскарження є суттєвою гарантією права на захист (так, відповідно до положень старого Кримінально-процесуального кодексу оскаржити дії чи бездіяльність слідчого та прокурора у судовому порядку було фактично неможливо).

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування

На досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора (список є виключним):

1) бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов’язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, – заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, власником тимчасово вилученого майна;

2) рішення слідчого, прокурора про зупинення досудового розслідування – потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником;

3) рішення слідчого про закриття кримінального провадження – заявником, потерпілим, його представником чи законним представником;

4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження – заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником;

5) рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим – особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою;

6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора під час застосування заходів безпеки – особами, до яких можуть бути застосовані заходи безпеки, передбачені законом;

7) рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій – особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником;

8) рішення слідчого, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу, – підозрюваним, його захисником чи законним представником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Зверніть увагу!

Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядають під час досудового розслідування, але можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді.

Незважаючи на те, що перелік скарг є виключним, слід зазначити, що в багатьох моментах, пов’язаних із обмеженням законних прав та інтересів особи з боку слідчого, таке питання вирішують на підставі ухвали слідчого судді із викликом зацікавлених сторін, які мають можливість викласти свої доводи та міркування судді з цього приводу судді особисто. Наприклад, якщо у ході обшуку було тимчасово вилучено майно, то не пізніше наступного робочого дня після вилучення такого майна має бути подано клопотання до суду щодо його арешту, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. Клопотання розглядають за участю слідчого або прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, власника майна та інших осіб.

Вищевказані скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядає слідчий суддя місцевого суду не пізніше сімдесяти двох годин від моменту надходження відповідної скарги, крім скарг на рішення про закриття кримінального провадження, які розглядають не пізніше п’яти днів від моменту надходження скарги.

Скарги подають протягом десяти днів від моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності.

Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюють постановою, строк подання скарги починається від дня отримання особою її копії.

Подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування не зупиняє виконання рішення чи дію слідчого, прокурора.

Розгляд скарг здійснюється за обов’язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржують. Відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Оскарження недотримання розумних строків під час досудового розслідування

Крім того, підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право оскаржити прокурору вищого рівня недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування.

Прокурор вищого рівня зобов’язаний розглянути скаргу протягом трьох днів після її подання і в разі наявності підстав для її задоволення надати відповідному прокурору обов’язкові для виконання вказівки щодо строків вчинення певних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень.

Особу, яку подала скаргу, невідкладно письмово повідомляють про результати її розгляду.

Оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування

Під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про:

1) відмову у наданні дозволу на затримання;

2) застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або відмову в його застосуванні;

3) продовження строку тримання під вартою або відмову в його продовженні;

4) застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або відмову в його застосуванні;

5) продовження строку домашнього арешту або відмову в його продовженні;

6) розміщення особи в приймальнику-розподільнику для дітей або відмову в такому розміщенні;

7) продовження строку тримання особи в приймальнику-розподільнику для дітей або відмову в його продовженні;

8) направлення особи до медичного закладу для проведення психіатричної експертизи або відмову у такому направленні;

9) арешт майна або відмову в ньому;

10) тимчасовий доступ до речей і документів, яким дозволено вилучати речі й документи, які посвідчують користування правом на здійснення підприємницької діяльності, або інших, за відсутності яких фізичну особу – підприємця чи юридичну особу позбавляють можливості здійснювати свою діяльність;

11) відсторонення від посади або відмову у ньому.

Під час досудового розслідування також можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про:

– відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження;

– повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора;

– відмову у відкритті провадження по скарзі.

Скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають, але заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Оскарження ухвали слідчого судді здійснюється протягом п’яти днів від дня її оголошення в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції із дотриманням спеціальної форми скарги.

Зверніть увагу!

Апеляційну скаргу подають в письмовій формі, при цьому її підписує особа, яка подає скаргу.

В апеляційній скарзі обов’язково зазначають:

1) найменування суду апеляційної інстанції;

2) прізвище, ім’я та по батькові (найменування), місце проживання (перебування) особи, яка подає апеляційну скаргу, а також номер засобу зв’язку, адресу електронної пошти, якщо такі є;

3) судове рішення, яке оскаржують, і назву суду, який його ухвалив;

4) вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, та їх обґрунтування із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення;

5) клопотання особи, яка подає апеляційну скаргу, про дослідження доказів;

6) перелік матеріалів, які додають.

Якщо в апеляційній скарзі зазначають обставини, які не були досліджені в суді першої інстанції, або докази, які не подавали суду першої інстанції, то в ній мають бути зазначені причини цього.

До апеляційної скарги та доданих до неї письмових матеріалів надають копії в кількості, необхідній для їх надіслання сторонам кримінального провадження та іншим учасникам судового провадження, інтересів яких стосується апеляційна скарга. Цей обов’язок не поширюється на обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом або якого утримують під вартою.

Оскарження в апеляційному порядку вироків та ухвал суду

В апеляційному порядку (у суді апеляційної інстанції) можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, зокрема вироки і ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру.

Апеляційну скаргу мають право подати:

1) обвинувачений, стосовно якого ухвалено обвинувальний вирок, його законний представник чи захисник – у частині, що стосується інтересів обвинуваченого;

2) обвинувачений, стосовно якого ухвалено виправдувальний вирок, його законний представник чи захисник – у частині мотивів і підстав виправдання;

3) підозрюваний, обвинувачений, його законний представник чи захисник;

4) законний представник, захисник неповнолітнього чи сам неповнолітній, щодо якого розв’язували питання про застосування примусового заходу виховного характеру, – у частині, що стосується інтересів неповнолітнього;

5) законний представник та захисник особи, щодо якої розв’язували питання про застосування примусових заходів медичного характеру;

6) прокурор;

7) потерпілий або його законний представник чи представник – у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції;

8) цивільний позивач, його представник або законний представник – у частині, що стосується вирішення цивільного позову;

9) цивільний відповідач або його представник – у частині, що стосується вирішення цивільного позову;

10) інші особи у випадках, передбачених КПК.

Апеляційну скаргу подають через суд, який ухвалив судове рішення, і вона повинна відповідати спеціальній формі апеляційної скарги, що її ми розглядали вище.

Зверніть увагу!

Деякі вироки (ухвали) не можуть бути оскаржені з певних підстав (детальніше про це дивіться у ст. 394 КПК).

Оскарження в касаційному порядку вироків та ухвал суду

У касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали (про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру) суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку. Крім того, оскаржують судові рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції.

Детально порядок касаційного оскарження врегульовано главою 32 КПК.

Касаційну скаргу подають безпосередньо до суду касаційної інстанції. Касаційну скаргу на судові рішення можна подати протягом трьох місяців від дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженому, якого утримують під вартою, – у той самий строк від дня вручення йому копії судового рішення.

Інші можливості для перегляду рішень

Крім того, главами 33 та 34 КПК передбачено порядок перегляду рішень Верховним Судом України, утім, з огляду на нововиявлені обставини і без допомоги освіченого юриста сподіватися на перегляд рішення в такому порядку фактично неможливо.

Зверніть увагу!

Наполегливо рекомендуємо доручити складання відповідних скарг адвокатові (якщо ви ще не залучили його для надання правової допомоги), оскільки без спеціальних знань, як свідчить практика, ці спроби скоріш за все будуть безрезультатними.

Пам’ятка «Коли вас викликають на допит»

Коли провадять слідство у кримінальній справі, де ви є фігурантом (свідком, підозрюваним), вас обов’язково викликатимуть на допит. Запам’ятайте кілька порад:

1. Порадьтесь із адвокатом! А краще візьміть його із собою на допит, особливо якщо є навіть теоретична можливість, що вас затримають. Якщо вирішили адвоката не турбувати, то читайте далі.

2. Не поспішайте на допит. З’являйтеся до відповідного органу лише за письмовим викликом (повісткою). Кримінально-процесуальний кодекс України зобов’язує посадових осіб правоохоронних органів та прокуратури викликати вас повісткою, яку вручають особисто і під розписку. Особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом не пізніше ніж за три дні до дня, коли вона зобов’язана прибути за викликом.

Зверніть увагу!

У разі неприбуття без поважних причин вас може бути оштрафовано, а також доправлено приводом (примусово). Поважні причини перелічені у ст. 138 Кримінального процесуального кодексу України.

Пам’ятайте, що ви маєте право відмовитися давати свідчення проти себе, членів вашої родини чи близьких родичів. Таке право гарантовано ст. 63 Конституції України. Також ви маєте право не відповідати на запитання з приводу тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Зверніть увагу!

Безпідставна відмова від надання показань або надання свідомо неправдивих показань тягне за собою кримінальну відповідальність у випадку, якщо вас допитують як свідка.

3. Не давайте поспішних свідчень. Якщо ви не впевнені у правильності ваших свідчень або боїтесь, що вони можуть вам зашкодити, повідомте особу, яка проводить допит, що ви не можете одразу відповісти на запитання, не бажаєте вводити слідство в оману та потребуєте часу на обмірковування. Вимагайте консультації із адвокатом (консультація є одним із різновидів правової допомоги, які надає адвокатура). Зрештою, відповідь «Не пам’ятаю» хоча й здаватиметься смішною у деяких випадках, утім, не матиме для вас жодних негативних наслідків.

4. Допит не можна продовжувати без перерви понад дві години, а загалом – понад вісім годин на день. Допитувана особа має право використовувати під час допиту власні документи і нотатки, якщо її показання пов’язані з будь-якими обчисленнями та іншими відомостями, які важко утримувати в пам’яті.

5. Записуйте свої показання особисто, якщо вважаєте, що особа, яка веде допит, неправильно фіксує сказане вами. Таке право надано вам ст. 224 Кримінально-процесуального кодексу України. Повідомте слідчого, що запишете всі свої показання власноруч. Якщо слідчий відмовить вам, складіть письмову заяву на ім’я керівника відповідного органу, у якій зафіксуйте факт відмови у здійсненні вашого права та зазначте, що готові давати свідчення лише після надання дозволу на власноручну їх фіксацію. Доки вам не буде дозволено фіксувати свої свідчення власноруч, ви можете їх не давати взагалі.

6. Перш ніж підписувати протокол допиту, уважно його прочитайте та перевірте, чи правильно зафіксовано ваші свідчення і чи заповнені всі графи протоколу. Зверніть особливу увагу на те, щоб було поставлено номер та дату протоколу, вказано посаду та прізвище особи, яка проводила допит. Закресліть усі вільні місця, що залишились у графах, не залишайте пустого місця між вашим підписом і текстом, написаним слідчим. Таким чином ви будете впевнені, що у протоколі не з’явиться те, чого не було на момент підписання вами. Вимагайте внесення змін до протоколу, якщо ви знайдете помилки у фіксуванні ваших свідчень.

Пам’ятка «Якщо до вас прийшли із обшуком»

По-перше, будьте завжди готові до обшуку, навіть якщо ви насправді не причетні до будь-якого злочину. Не слід зберігати на роботі або у житлі предмети, документи або інформацію, які можуть скомпрометувати вас, вашу сім’ю або ваш бізнес. Навіть якщо вони не є предметом чи знаряддям злочину, вони можуть бути використані як знаряддя для тиску на вас у подальшому. Не дивуйтеся, якщо у разі виявлення у вашому житлі, наприклад, порнографічної відеокасети, цей факт негайно стане відомий невизначеному колу осіб.

Майте при собі записані телефони адвоката, що заслуговує на довіру та з яким є попередня домовленість (краще – уже укладений договір) на правову допомогу в подібних ситуаціях. Також радимо мати телефони довіри МВС, прокуратури, ДПС, СБУ, Управління внутрішньої безпеки МВС.

Не поспішайте виконувати усі вимоги візитерів. Якщо до вас прийшли в будинок, офіс або інше приміщення і ви про це дізналися, ще не відчинивши двері, не поспішайте їх відчиняти. Викликайте щонайменш адвоката, адже це передбачено ст. 236 УПК «Присутність захисника під час проведення обшуку». Крім того, право на правову допомогу вам гарантує ст. 59 Конституції України. Краще виламані двері, але можливість зв’язатися з адвокатом, ніж цілі двері і несподівано для вас знайдені патрони, документи або наркотики (і таке, на жаль, трапляється). Пам’ятайте, що працівники правоохоронних органів можуть позбавити вас можливості зателефонувати пізніше.

Якщо візитери застосовуватимуть заходи фізичного впливу з метою проникнення у ваше приміщення, телефонуйте в міліцію. Якщо у вас немає можливості це зробити і ви впевнені у незаконності дій, спробуйте привернути увагу сусідів, перехожих (очевидців) з метою підтвердження незаконного обшуку. Чим більше ви будете тягти час до прибуття незацікавлених осіб, тим вища ймовірність захисту ваших прав надалі.

Будьте скептично налаштовані до слів співробітників правоохоронних органів, вірте тільки своєму адвокату (якщо це дійсно ваш адвокат). Поводьтеся спокійно, врівноважено, не ображайте і не погрожуйте співробітникам правоохоронних органів. Разом із тим уникайте прохальних інтонацій під час спілкування з ними, пам’ятайте про свою гідність. Вимагайте роз’яснення та дотримання ваших прав.

Дізнайтеся, хто до вас прийшов. Вимагайте пред’явити документи і перепишіть реквізити усіх посвідчень осіб. Це, до речі, гарантовано ст. 5 Закону України «Про міліцію».

У разі відмові когось з осіб пред’явити документи радимо телефонувати за телефонами довіри МВС, прокуратури, ДПС, СБУ, Управління внутрішньої безпеки МВС тощо.

Якщо серед «гостей» немає прокурора або слідчого, вимагайте пред’явити вам письмове доручення слідчого (прокурора) про проведення слідчих дій (передбачено ст. 41 КПК). Якщо вам його не пред’явили – телефонуйте за телефонами довіри.

Дізнайтеся причину обшуку. Якщо обшук відбувається у нічний час (з 22 вечора до 6 годин ранку), з’ясуйте підстави його проведення, тому що, відповідно до ст. 223 КПК, обшук в нічний час не допускають, за винятком ситуацій, з якими не можна зволікати, і коли затримка в проведенні обшуку може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення або втечі підозрюваного.

Вимагайте пред’явити вам копію ухвали суду «Про дозвіл на обшук житла чи іншого майна особистості» (ч. 3 ст. 236 КПК). Ознайомлюючись із цим документом, зверніть увагу на таке:

– термін дії визначення слідчого судді не може бути більше одного місяця від дня постановлення ухвали;

– адреса приміщення, у якому проводитиметься обшук, має повністю збігатися із зазначеною;

– повинна бути зазначена особа, якій належить житло чи інше майно, і особистість, у фактичному володінні якої воно перебуває;

– ухвала має містити інформацію про слідчого, прокурора, який подав клопотання про обшук, і про те, чи відповідає вона тій інформації, яка вказана в дорученні слідчого, прокурора.

Якщо ви виявили помилки, неточності і не можете отримати консультацію про подальші дії від вашого адвоката, ми рекомендуємо телефонувати за телефонами довіри.

Не залишайтеся із працівниками правоохоронних органів наодинці. У разі, якщо обшук проводять в офісі, спробуйте вказати «гостям», що, відповідно до ч. 1 ст. 236 КПК України, ви вимагаєте, щоб під час обшуку були присутні особи, чиї права і законні інтереси можуть бути обмежені або порушені (наприклад, власники приміщення або обладнання). Удома ж вимагайте присутності на тій же підставі дорослих членів сім’ї. В окремих випадках не будуть зайвими і представники ЗМІ – вони допоможуть зафіксувати те, що відбувається. Разом із тим пам’ятайте, що слідчий і прокурор мають право заборонити будь-якій особі залишити місце обшуку до його закінчення та вчиняти будь-які дії, що заважають проведенню обшуку. Особи, у присутності яких здійснюють обшук, під час проведення цієї слідчої дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу обшуку.

Не перешкоджайте законним слідчим діям, ігноруйте незаконні вимоги та фіксуйте шляхом відповідних звернень за телефоном довіри та внесенням зауважень до протоколу. На вимогу відчиняйте двері, ящики та сейфи, оскільки їх мають право розкрити без вашої згоди. Під час обшуку не давайте ніяких пояснень і показань, наполегливо вимагайте цього ж від ваших близьких або співробітників. Якщо вас намагаються допитати, вимагайте повістку на допит. Допит може відбутися не раніше, ніж через три дні від моменту її вручення.

Погоджуйтеся на особистий огляд тільки в тому випадку, якщо вам пред’явили відповідне рішення слідчого або прокурора. У рішенні мають бути зазначені достатні підстави, згідно з якими можна вважати, що ви можете приховувати предмети і документи, які мають значення для кримінального провадження. Однак якщо вас починають оглядати примусово, не застосовуйте насильство, а оскаржте цю дію (шляхом телефонування за вищевказаними телефонами, внесення відповідного запису до протоколу, подання письмової скарги після обшуку).

Зверніть увагу на понятих. Вимагайте від понятих бути присутніми під час обшуку поруч з особами, які проводять обшук.

Вимагайте присутності понятих під час виконання слідчих дій. Якщо працівники правоохоронних органів прийшли зі своїми понятими, вимагайте пред’явити документи, перепишіть дані і з’ясуйте, як понятих залучили до слідчих дій. Є сумніви в їх «незацікавленості» (ч. 7 ст. 223 УПК «Понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, які зацікавлені в результатах кримінального провадження») – вимагайте заміни понятих.

Рекомендуємо завжди вимагати заміни понятих, які прибули разом зі слідчим, прокурором, оскільки у переважній більшості ці особи підбираються з урахуванням їхньої лояльності до органу слідства. Найкращими понятими для вас будуть ваші сусіди. У разі відмови слідчого замінити понятих відповідні зауваження слід занести до протоколу із конкретними фактами зацікавленості понятих (вільне спілкування із слідчим та прокурором, вказівки з боку понятих слідчому та прокурору, активні дії в процесі обшуку і т. ін.)

Вимагайте, щоб слідчий, прокурор зробили деталізований опис усіх документів і предметів, які вилучили (або не дивуйтесь потім, що частину речей буде втрачено). Якщо вам відмовлять – зробіть це самі в присутності понятих.

Взагалі, беріть активну участь у написанні протоколу. У протоколі обшуку вкажіть всіх осіб, які брали участь в обшуку, якщо цього не зробив слідчий, прокурор. Вкажіть в протоколі обшуку ті предмети, які, на ваш погляд, аж ніяк не стосуються мети обшуку (ст. 234 УПК «Мета проведення обшуку – виявлення і фіксація інформації про скоєне кримінальне правопорушення, виявлення предмета кримінального правопорушення або майна, яке було видобуте в результаті скоєного, а також визначення місцезнаходження осіб у розшуку»).

Обов’язково підписуйте протокол тільки зі своїми зауваженнями у разі, якщо не згодні із його змістом! Інакше ви надаєте змогу слідчому разом із «ручними» понятими у подальшому вільно переписувати його на свій розсуд.

Якщо у вас знайшли заборонені предмети або предмети, які опинилися у вас в приміщенні вперше і жодною мірою вас не стосуються, вкажіть це в протоколі обшуку й у жодному разі не торкайтеся їх. Вимагайте зафіксувати наявність або відсутність відбитків пальців на цих предметах.

Укажіть у протоколі всі порушення, які ви побачили під час обшуку. Пронумеруйте його. Вимагайте копію протоколу обшуку. Якщо вам відмовлять, перш ніж підписувати протокол, перепишіть його самі.

Зразки документів

Старшому слідчому в ОВС

СУ ФР МГУ Міндоходів України

лейтенанту податкової міліції

Шарапову А. С.

вул. Податківського, 2

м. Київ,

03000

Іванова Антона Володимировича

вул. Індустріальна, 27

м. Харків

61000

10 вересня 2013 р. моєму батькові вручено повістку про виклик мене, А. В. Іванова, для участі у допиті як свідка по кримінальному провадженню № 00000000000000000001. Допит мали проводити у СУ ФР Міндоходів України за адресою: м. Київ, вул. Податківського, 2, тобто за межами населеного пункту мого постійного проживання. Дату та час допиту не було зазначено.

Через скрутне фінансове становище я не маю достатньо коштів для поїздки до міста Києва і мушу зазначити таке.

Частина 1 п. 6 статті 66 КПК України вказує, що «свідок має право на відшкодування витрат, пов’язаних з викликом для давання показань».

Частина 1 статті 122 КПК України вказує, що «витрати, пов’язані із залученням свідків… несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків… крім випадків, встановлених цим Кодексом».

Частина 3 статті 122 КПК України вказує, що «…свідкам оплачують проїзд, наймання житла та добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсацію за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

Компенсацію за втрачений заробіток обчислюють пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять – пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати».

Частина 5 статті 122 КПК України вказує, що «граничний розмір компенсації витрат, пов’язаних із залученням… свідків… встановлює Кабінет Міністрів України».

У п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 710 від 1 липня 1996 р. «Про затвердження Інструкції про порядок і розміри відшкодування витрат та виплати винагороди особам, що викликають до органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів» вказано, що, «відповідно до законодавства (статті 121, 122 Кримінального процесуального кодексу України)… за свідками… зберігається середня заробітна плата за весь час, затрачений ними у зв’язку з явкою та викликом до органів досудового розслідування, прокуратури, суду…

Особам, які не є працівниками підприємств, установ чи організацій, виплачують компенсацію за відрив від звичайних занять.

Крім того, всім зазначеним у цьому пункті особам, якщо виконання їхніх процесуальних функцій пов’язане з перебуванням за межами населеного пункту постійного проживання, компенсують такі витрати: вартість проїзду до місця виклику і назад; витрати, пов’язані з найманням жилого приміщення; добові…»

У п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 710 від 1 липня 1996 р. вказано, що «суму компенсації за відрив від звичайних занять обчислюють пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи, встановленої законом на 1 січня календарного року, у якому приймають процесуальне рішення або здійснюють процесуальну дію, і вона не може перевищувати її розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять».

У п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України № 710 від 1 липня 1996 р. зазначено, що «у кримінальних провадженнях… виплати, зазначені в пункті 1 цієї Інструкції, провадять органом, який зробив виклик, із коштів, що передбачено кошторисом на зазначені цілі».

Відповідно до вищевказаних норм закону, прошу вас забезпечити мені компенсацію витрат, пов’язаних з викликом для давання показань до м. Києва, а саме: вартість проїзду до місця виклику і назад; витрати, пов’язані з найманням жилого приміщення за дві доби; добові за три доби; а також суму компенсації за відрив від звичайних занять:

– вартість квитка з м. Харкова до м. Києва: 268, 17 грн (потяг № 155 О);

– вартість квитка з м. Києва до м. Харкова: 244,82 грн (потяг № 162 К);

– проживання у готелі «Голосіївський» за адресою: м. Київ, вул. 40-річчя Жовтня, 93, за дві доби – 470 грн.;

– добові витрати становлять 688,20 грн (під час відряджень Україною, згідно з підпунктом 140.1.7 ПКУ, добові витрати становлять 229,40 грн за добу. Для поїздки на допит потрібно три доби);

– сума компенсації за відрив від звичайних занять за три доби становить 163,86 грн (довідку про заробітну плату додано).

Таким чином, сума забезпечення мені компенсації витрат, пов’язаних з викликом для давання показань, становить 1835,05 грн.

У зв’язку з вищевказаним прошу надати мені компенсацію витрат, пов’язаних з викликом для давання показань, у зазначеній сумі шляхом перерахування на картковий рахунок № 0011001102 у АБ «Пенсобанк». Після отримання вищевказаних коштів я негайно виїду для допиту як свідка до м. Києва.

Одночасно висловлюю свою готовність щодо участі у слідчих діях на території Харківської області.

З повагою,

10 вересня 2013 р. __________________ А. В. Іванов

Старшому слідчому СВ

Пролетарського РВ ХМУ ГУМВС України

в Харківській області

Жеглову С. А.

Директора ТОВ «Купи-продай»

Іванова Івана Івановича

вул. Індустріальна, 22

м. Харків

61000

На Ваш запит № 11/004 від 20.10.2013 р. про надання копій документів стосовно взаємовідносин з ТОВ «Рога-і-копита», ТОВ «Копита-і-рога» та ПП «Мегакомерсант» повідомляємо таке.

Відповідно до положень ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 40 КПК України передбачено, що «слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій». Частиною 2 статті 40 КПК України визначено межі повноважень слідчого, зокрема щодо проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій у випадках, встановлених Кодексом.

Ст. 40 КПК України чітко й однозначно вказує, що слідчий уповноважений має проводити лише слідчі дії, передбачені КПК України. При цьому запит «щодо надання копій документів» не є слідчою дією (оскільки перелік слідчих дії є вичерпним і його передбачено главою 20 КПК України).

Частина 2 статті 93 КПК України вказує, що «сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом».

Одночасно правильне збирання доказів є одним із елементів доказування. Тому фіксація доказової інформації є обов’язковим елементом процесу збирання доказів і передбачає систему дій з процесуального закріплення фактичних даних, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 110 КПК України вказує, що «процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймають у формі постанови. Постанову виносять у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне».

Таким чином, приймаючи рішення про витребування й отримання копій документів, необхідно виносити постанову, що Вами не було зроблено.

Також мусимо зазначити, що стаття 40 і стаття 93 КПК України, на яку Ви посилаєтесь під час надання запиту, містить загальні норми КПК. Але якщо є спеціальні норми КПК, то тут діють не загальні, а спеціальні норми.

Спеціальними нормами щодо статей 40 і 93 КПК України є норми, передбачені у главі 15 КПК України – тимчасовий доступ до речей і документів. А стаття 159 КПК України передбачає, що «тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої перебувають такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їхні копії та в разі прийняття відповідного рішення слідчим суддею, судом, вилучити їх.

Тимчасовий доступ до речей і документів здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду».

Тобто перелік підстав для тимчасового доступу є вичерпним, а для отримання копій документів має бути ухвала суду.

Крім того, Ви вимагаєте надати копії документів, які містять комерційну таємницю.

Згідно зі ст. 162 КПК України, «до охоронюваної законом таємниці, яка міститься в речах і документах, належать: 4) конфіденційна інформація, у тому числі така, що містить комерційну таємницю».

Частина 6 статті 163 КПК України чітко вказує, що «слідчий суддя, суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю, якщо сторона кримінального провадження, крім обставин, передбачених частиною п’ятою цієї статті, доведе можливість використання як доказів відомостей, що містяться в цих речах і документах, та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачено довести за допомогою цих речей і документів». Але ніякої ухвали слідчого судді чи суду підприємству не надано і вищевказаних доводів сторона кримінального провадження у суді не надавала.

У зв’язку з вищенаведеним просимо Вас звернутися до відповідного суду для винесення ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів для отримання копій документів, під час пред’явлення якої Вам негайно, у встановлений законом строк, будуть надані всі вказані в ухвалі суду документи.

Сподіваємось, що цю відповідь не будуть розглядати упереджено.

30.11.2013 р.

Директор

ТОВ «Купи-продай» І. І. Іванов

Судочинство в адміністративних судах

На жаль, у житті практично кожної особи, членів її сім’ї або друзів та знайомих рано чи пізно трапляється ситуація, коли відносно них державними органами (суб’єктами владних повноважень) прийнято рішення, яке може не відповідати дійсності або, навпаки, не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню. Не погоджуючись із таким ходом розв’язання проблеми, особа використовує найшвидший шлях та обирає адміністративне оскарження дій, подаючи скаргу на дії працівника (органу) до вищого керівництва або інстанції. Утім, під час вирішення скарги у керівництва органу не завжди буває бажання розібратися у суті проблем, тож особа (скаржник) у кращому випадку отримає формальну відписку у формі рішення про розгляд його звернення, яка не вирішує його проблеми по суті.

Цей розділ буде корисний саме тим, хто наважився обрати для себе судовий захист своїх інтересів під час вирішення справ з використанням норм Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАСУ), але не має достатнього досвіду та юридичних знань для складання процесуальних документів. Матеріали розділу можуть бути використані громадянами, фізичними особами підприємцями, юридичними особами та їхніми представниками, а також іншими особами, права яких були порушені з боку державних органів (суб’єктів владних повноважень) та рішення яких оскаржують за нормами КАСУ.

Позитивність та прогресивність норм Кодексу адміністративного судочинства

З 1 вересня 2005 р. набув чинності КАСУ в редакції Закону № 2747-IV від 06.07.2005 р.

До набуття чинності вказаного Кодексу не було узгоджено одну з найважливіших норм права, зокрема щодо спорів між громадянами, суб’єктами господарювання та державою. Вони підлягали оскарженню за нормами цивільного судочинства у разі порушення прав фізичних осіб та за нормами господарського судочинства у разі порушення прав суб’єктів господарювання, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Норми Цивільного та Господарсько-процесуального кодексів не давали позивачам, чиї інтереси було порушено, у повному обсязі захистити себе в судових органах від незаконних рішень державних органі та незаконних дій її представників.

Одними із найбільш позитивних норм КАС України, на нашу думку, є вимоги ч. 2 ст. 71 цього Кодексу, де визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладено на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом (ч. 1 ст. 10 КАС України).

Норми ЦПК України передбачають рівність сторін перед законом (ст. 5 ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 10 ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Аналогічні норми містять норми ГПК України. Правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом (ст. 4–2 ГПК України), судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (ст. 4–3 ГПК України).

Таким чином, норми КАС України є найбільш позитивними для позивачів, надають додаткові можливості для захисту їхніх прав, але не звільняють їх від необхідності довести ті обставини, на яких ґрунтуються їхні вимоги (ч. 1 ст. 71 КАСУ).

Частина 2 ст. 11 КАС України встановлює, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ГПК України, суд має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог.

Порівняння визначених норм Законів надає можливість адміністративним судам виходити за межі позовних вимог для захисту прав позивачів, що є більш прогресивною нормою, якщо порівнювати вимоги з іншими нормами прав.

Також прогресивність та позитивність норм КАС України можна простежити, порівнюючи їх із нормами ГПК України. Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюють письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі (письмові докази ст. 36 ГПКУ, речові докази ст. 37 ГПКУ).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлює суд на підставі пояснень сторін (ст. 76 КАСУ), третіх осіб та їхніх представників, показань свідків (ст. 76 КАСУ), письмових і речових доказів (ст. 78 та ст. 79 КАСУ відповідно), висновків експертів (ст. 82 КАСУ).

Тобто під час розгляду спорів між суб’єктами господарювання та державними органами за нормами господарсько-процесуального судочинства неможливо було використовувати показання свідків по справі як докази, але, починаючи від моменту набуття чинності (01.09.2005 р.) норм адміністративного судочинства, це стало можливим.

Таким чином, порівняно з іншими нормами права, норми КАС є найбільш позитивними, такими, що заслуговують поваги та спрямовані на найкращій захист прав позивачів.

Загальні норми КАС України

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб’єктів під час виконання ними управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС України, компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб’єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Під час розгляду таких спорів судам необхідно враховувати, що до правових актів індивідуальної дії належать також рішення (постанови) про притягнення фізичних осіб до адміністративної відповідальності, які прийнято суб’єктами владних повноважень (крім суду), та рішення державних виконавців чи/або інших посадових осіб органів державної виконавчої служби під час здійснення ними виконавчого провадження.

Особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб (ст. 47 КАСУ).

Сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач (ст. 50 КАСУ).

Позивачами в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб’єкти владних повноважень.

Відповідачем в адміністративній справі є суб’єкт владних повноважень.

Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об’єднання, юридичні особи, які не є суб’єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб’єкта владних повноважень:

1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об’єднання громадян;

2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об’єднання громадян;

3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України;

4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо);

5) в інших випадках, встановлених законом.

З огляду на викладене, до суду мають право звернутися: громадяни України, суб’єкти господарської діяльності (як підприємці, так і юридичні особи), права яких порушено з боку суб’єкта владних повноважень.

Слід враховувати вимоги п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України, відповідно до яких суб’єкт владних повноважень – це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб’єкт під час виконання ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 5 та ст. 6 Конституції України, народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України

Органи виконавчої влади – це самостійний вид органів державної влади, які, згідно з конституційним принципом поділу державної влади, мають своїм головним призначенням забезпечення функціонування однієї гілки державної влади – виконавчої.

Вищим органом в системі органів виконавчої влади є Кабінет Міністрів України, який спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади.

До системи центральних органів виконавчої влади України входять міністерства, державні комітети (державні служби) та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом. Центральні органи виконавчої влади можуть мати свої територіальні органи, що утворюють, реорганізовують і ліквідують у порядку, встановленому законодавством.

До системи місцевих органів виконавчої влади входять місцеві державні адміністрації, які здійснюють виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі.

Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

До органів виконавчої влади належать:

– органи Міністерства доходів та зборів, у тому числі в областях, містах та районах,

– державні адміністрації в областях, районах,

– правоохоронні органи: міліція: управління області, районні відділи, органи прикордонної служби, управління служб безпеки України, та інші.

До органів місцевого самоврядування належать (ст. 3 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні») територіальні громади; сільські, селищні, міські ради; сільські, селищні, міські голови; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Таким чином, рішення визначених органів, які є суб’єктами владних повноважень, можуть бути оскаржені до адміністративних судів України з використанням Кодексу адміністративного судочинства України.

Права та обов’язки сторін, які беруть участь у справі

Права осіб, які беруть участь у справі, визначено ст. 49 КАС України.

Особи зобов’язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, неухильно виконувати процесуальні обов’язки та мають право:

– знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів;

– ознайомлюватися з матеріалами справи;

– заявляти клопотання і відводи;

– давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення;

– подавати докази, брати участь у дослідженні доказів;

– висловлювати свою думку з питань, які виникають під час розгляду справи, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам;

– подавати заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб;

– ознайомлюватися з технічним записом, журналом судового засідання, протоколом про вчинення окремої процесуальної дії й подавати письмові зауваження до них;

– робити із матеріалів справи виписки, знімати копії з матеріалів справи, одержувати копії судових рішень;

– оскаржувати судові рішення у частині, що стосується їхніх інтересів;

– користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм цим Кодексом;

– власним коштом додатково замовити та отримати в суді засвідчені копії документів і витяги з них.

Крім прав та обов’язків, визначених у ст. 49 КАСУ, відповідно до ст. 50 цього Кодексу позивач має право:

– у будь-який час до закінчення судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від адміністративного позову;

– відмовитися від адміністративного позову у суді апеляційної чи касаційної інстанції до закінчення відповідно апеляційного чи касаційного розгляду;

– до початку судового розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідач (додатково до визначених прав) має право визнати адміністративний позов повністю або частково, подати заперечення проти адміністративного позову.

Сторони можуть досягнути примирення на будь-якій стадії адміністративного процесу, що є підставою для закриття провадження в адміністративній справі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 46-1 КАСУ, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право ознайомлюватися з протоколом окремої процесуальної дії і протягом трьох днів після підписання протоколу подавати свої письмові зауваження з приводу допущених у протоколі неточностей або неповноти змісту.

Строки звернення до адміністративних судів

Стосовно строків звернення до суду, ч. 1 ст. 99 КАСУ встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Так, згідно з ч. 2 ст. 99 КАСУ, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюють шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюють від дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

На жаль, норми КАСУ не є єдиними для визначення строків оскарження рішень та дій суб’єктів власних повноважень до суду та не виключають застосування інших законів і норм, які автори наведуть частково.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлювати інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюють від дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюють місячний строк.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпПУ), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – у місячний строк від дня вручення копії наказу про звільнення або від дня видання трудової книжки.

Якщо законом передбачено можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюють від дня, коли позивач дізнався про рішення суб’єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб’єкта владних повноважень.

Застосування строків оскарження рішень до суду із застосуванням досудового порядку вирішення спору можна пояснити на прикладі податкових повідомлень-рішень, прийнятих органом Міністерства доходів та зборів про донарахування суми податків.

Згідно з п. 56.1. ст. 56 Податкового кодексу України (далі – ПКУ), рішення, прийняті органом контролю, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Пункт 56.3. ст. 56 ПК України передбачає, що скаргу подають до органу контролю вищого рівня у письмовій формі (та в разі потреби – з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення органу контролю, що оскаржують.

Якщо відповідно до цього Кодексу контрольний орган самостійно визначає грошове зобов’язання платника податків з причин, не пов’язаних із порушенням податкового законодавства, такий платник податків має право на адміністративне оскарження рішень органу контролю протягом 30 календарних днів, що настають за днем надходження податкового повідомлення-рішення (рішення) органу контролю (п. 56.16 ст. 56 ПКУ).

З урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення органу контролю про нарахування грошового зобов’язання у будь-який момент після отримання такого рішення (п. 56.18 ст. 56 ПКУ).

У разі, коли до подання позовної заяви проводили процедуру адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення органу контролю про нарахування грошового зобов’язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті (п. 56.19 ст. 56 ПКУ).

Зазначений пункт ПКУ встановлює місячний строк для оскарження податкових повідомлень-рішень, який, за змістом цієї норми, починає перебіг від дня, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження.

При цьому пункт 56.19 статті 56 ПКУ регулює ті самі правовідносини, що й абзац другий пункту 56.18 цієї ж статті. Пряме порівняння змісту абзацу другого пункту 56.18 статті 56 ПКУ із змістом пункту 56.19 цієї ж статті свідчить, що обидва правила слід застосовувати в разі, коли до подання позовної заяви проводили процедуру адміністративного оскарження.

У цій ситуації слід керуватися пунктом 56.21 статті 56 ПКУ.

Цією нормою встановлено, що в разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов’язків платників податків або органу контролю, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і органу контролю, рішення приймають на користь платника податків.

Отже, згідно із вищезазначеним, під час прийняття позовної заяви від платників податків про оскарження податкових повідомлень-рішень та інших рішень про нарахування грошових зобов’язань суди повинні вирішувати питання на користь платника податків і застосовувати пункт 56.18 статті 56 ПКУ, який передбачає більш тривалий строк для звернення до суду (1095 днів), ніж пункт 56.19 цієї ж статті (один місяць).

Вказану позицію описано у листі Вищого Адміністративного Суду України від 10.02.2011 р. за № 203/11/13-11.

ПРИКЛАД

Начальником державної податкової інспекції у Київському районі міста Харкова Головного Управління Міністерства доходів і зборів у Харківській області прийняте податкове повідомлення-рішення (ППР) № 00001 від 01.12.2012 р. про донарахування підприємству ТОВ «Роза» податку на додану вартість (з урахуванням штрафних санкцій) на суму 100 000 грн.

Вказане ППР листом ДПІ за вихідним № 03/12 від 03.12. 2012 р. поштою направлено на адресу платника податку – ТОВ «РОЗА».

Підприємство «РОЗА» отримало вказане повідомлення-рішення 10.12.2012 р.

У строк до 20.12.2012 р. (до 10 календарних днів) платник податку має право оскаржити ППР в адміністративному порядку.

Платник податку 19.12.2012 р. подав скаргу на ППР № 00001 від 01.12.2012 р. до Головного Управління Міністерства доходів і зборів у Харківській області.

20.01.2013 р. підприємством отримано рішення Головного Управління Міністерства доходів і зборів у Харківській області від 15.01.2013 р., що скаргу не задовольнили.

Підприємство в строки до 30 календарних днів, тобто до 19.02.2013 р. після отримання вказаного рішення вищого органу контролю має право на звернення до суду. У цьому випадку строки подання позовної заяви не будуть порушені.

Для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб’єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюють місячний строк (ч. 5 ст. 99 КАСУ).

При цьому слід враховувати вимоги інших законів України. Так, ч. 2 ст. 233 КЗпП України встановлено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

У цьому випадку вказаний приклад поширюється на проходження працівниками публічної служби.

Пропущення строків звернення до суду, відповідно до вимог ч. 2 ст. 100 КАСУ, може бути підставою для залишення позовної заяви без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 100 КАСУ, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляють ухвалу.

Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, – продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі (ч. 1 ст. 102 КАСУ).

Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку суд вирішує в порядку письмового провадження чи в судовому засіданні на розсуд суду. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду клопотання (ч. 2 ст. 102 КАСУ).

Таким чином, вимоги КАСУ у разі пропущення строку для звернення до суду, передбачають можливість його поновлення на підставі клопотання сторони по справі (позивача).

Вважаємо, що вказане клопотання про поновлення строків для звернення до суду позивач має надати разом з позовною заявою, щоб його позов не було залишено без розгляду або ж було прийняте рішення про відмову у відкритті провадження.

У клопотанні про поновлення строків необхідно навести докази того, що позивачеві своєчасно не було відомо про порушення його прав з боку суб’єкта власних повноважень.

Такими доказами можуть бути поштові повідомлення (довідки поштових відділень зв’язку) про несвоєчасне отримання відповідних рішень органів державної влади або взагалі про їх неотримання.

ПРИКЛАД

Рішенням № 1/1 від 01.12.2012 р. сесії виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області надано дозвіл громадянинові А. А. Іванову на розробляння проектної документації (з метою подальшої приватизації) земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Люботин, пров. Радянський, буд. 14. У подальшому рішенням сесії № 1/2 від 01.06.2012 р. вказану земельну ділянку було приватизовано.

Вказане домоволодіння належить: ½ частина – А. А. Іванову та ½ частина – С. С. Петрову.

Про зазначені рішення С. С. Петров дізнався випадково тільки 10.10.2013 р., після того, як А. А. Іванов розробив усю документацію та приватизував земельну ділянку в повному обсязі.

Так, С. С. Петров на засіданнях сесій присутнім не був, на його адресу копії рішень не надсилали. Вважаючи, що його права порушені, С. С. Петров має право на оскарження вказаних рішень сесій до суду, але при цьому він має довести суду, що про порушення його прав він дізнався після спливу строків звернення до суду та строк він пропустив з поважних причин.

Такими документами (доказами) можуть бути:

– довідка поштового відділення про те, що протягом 2012–2013 років він не отримував кореспонденції від виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області;

– копія протоколу засідання сесії виконавчого комітету Люботинської міської ради, відповідно до яких С. С. Петров на засіданнях сесій присутній не був;

– копія заграничного паспорта С. С. Петрова, про те що він впродовж періоду від 01.11.2012 р. до 10.10.2013 р. перебував у відрядженні за кордоном, за межами України;

– довідка спільного українсько-російського підприємства «Роза» про те, що С. С. Петров працює на підприємстві менеджером та у зв’язку з навчанням перебував впродовж періоду від 01.11.2012 р. до 10.10.2013 р. у відрядженні за кордоном;

– інші докази.

Вказані документи додають до клопотання про поновлення процесуальних строків для звернення до суду, та вони можуть бути підставою для поновлення судом вказаних строків.

Слід враховувати, що судді під час отримання позову повинні з’ясувати, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними (п. 5 ч. 1 ст. 107 КАСУ)).

У разі недодержання вказаних вимог Закону суддя має право повернути позовну заяву, залишити її без розгляду чи відмовити у відкритті провадження у справі (ч. 2 ст. 107 КАСУ).

До якого суду потрібно звертатися з використанням норм КАС України

Згідно з приписами ч. 3 ст. 55, ч. 3 ст. 124 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищає суд. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

З метою реалізації конституційних прав кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, захисту виборчих прав, права на доступ до публічної служби тощо в Україні в системі судів загальної юрисдикції утворено адміністративні суди.

Згідно з ч. 2 ст. 4 КАСУ, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлено інший порядок судового вирішення.

На жаль, законодавство не містить визначення терміна «публічноправовий спір».

Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з’ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватно-правовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне. Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, необхідно враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії.

Зокрема, за змістом п.1 ч. 1 ст. 3 КАС України у публічно-правовому спорі зазвичай хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб’єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Слід звернути увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб’єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб’єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Вирішуючи питання про визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, слід враховувати, що КАС України встановлює такі правила відмежування адміністративної юрисдикції від інших видів юрисдикції:

– понятійно-функціональне, тобто визначення адміністративної справи, що наведене у п.1 ч. 1 ст. 3 КАС України;

– визначення видів публічних правовідносин (управлінські правовідносини та правовідносини, пов’язані з публічним формуванням суб’єкта владних повноважень), зазначених у ч. 1 ст. 17 КАСУ;

– встановлення переліку публічно-правових спорів, що підпадають під юрисдикцію адміністративних судів (ч. 2 ст. 17 КАСУ);

– встановлення переліку публічно-правових справ, що не належать до предмета адміністративної юрисдикції (ч. 3 ст. 17 КАСУ).

Слід враховувати, що юрисдикція адміністративних судів може бути встановлена Законами, зокрема ст. 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації»; ст. 28, 30 Закону України «Про громадські об’єднання»; ч. 4, ч. 5 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 17 КАСУ, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема:

1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб’єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спори між суб’єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) спори за зверненням суб’єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцію та законами України;

6) спори щодо правовідносин, пов’язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Юрисдикцію судів чітко визначено та прописано у Постанові Пленуму Вищого Адміністративного Суду України від 20 травня 2013 р. № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів».

Під час подання та складання позовної заяви слід враховувати також норми ст. 18 КАСУ, відповідно до яких є місцеві загальні суди як адміністративні суди, яким підсудні:

– адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам.

Так, місцевим, районним судам підсудні справи за позовами до органів місцевого самоврядування, виконавчих комітетів;

– усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності;

ПРИКЛАД

Митний орган Міндоходів прийняв рішення про притягнення посадових осіб підприємства до адміністративної відповідальності (у порядку Кодексу України про адміністративні правопорушення) за невиконання вимог митного органу.

Вказане рішення (постанова) митного органу має бути оскаржене до місцевого (районного) суду за місцем розміщення митного органу за нормами КАСУ.

– усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб’єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Рішення вказаних органів оскаржують до місцевих (районних) судів загальною юрисдикції за нормами КАСУ;

– адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених п. 1–4 ч. 1 цієї статті.

Вказаний пункт не поширюється на виконавчі провадження, відкриті за рішеннями окружних адміністративних судів;

– адміністративні справи щодо примусового повернення в країну походження або третю країну та примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі території України.

Позов може бути поданий на рішення відповідного суб’єкта владних повноважень за місцем його розміщення, до місцевого (районного) суду загальною юрисдикції.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 18 КАСУ, окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи:

– однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їхня посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам;

– про застосування у випадках, передбачених законом, заходів реагування у сфері державного нагляду (контролю), якщо вони можуть бути застосовані виключно за судовим рішенням;

– щодо підтвердження обґрунтованості вжиття суб’єктами владних повноважень заходів реагування під час здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Частиною 5 ст. 18 КАСУ передбачено, що в разі невизначеності цим Кодексом предметної підсудності адміністративної справи таку справа розглядає місцевий адміністративний суд за вибором позивача.

Для визначення суду, до якого потрібно подавати адміністративний позов, також необхідно враховувати вимоги ст. 19 КАСУ.

Адміністративні справи вирішує адміністративний суд за місцеперебуванням відповідача, крім випадків, передбачених вказаним Кодексом.

Адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об’єднань), вирішують за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцеперебуванням відповідача, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування, знаходження) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцеперебуванням відповідача.

Адміністративні справи з приводу оскарження нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, Національного банку України чи іншого суб’єкта владних повноважень, повноваження якого поширюються на всю територію України, крім випадків, передбачених цим Кодексом, адміністративні справи з приводу оскарження рішень Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері державних закупівель, адміністративні справи, відповідачем у яких є закордонне дипломатичне чи консульське представництво України, його посадова чи службова особа, а також адміністративні справи про анулювання реєстраційного свідоцтва політичної партії, про заборону (примусовий розпуск, ліквідацію) політичної партії вирішує окружний адміністративний суд, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ.

У разі невизначеності цим Кодексом територіальної підсудності адміністративної справи таку справу розглядає місцевий адміністративний суд за вибором позивача.

Позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов’язані між собою. Якщо справа щодо пов’язаних вимог територіально підсудна різним місцевим адміністративним судам, то її розглядає один з цих судів за вибором позивача. Якщо справа щодо однієї з вимог підсудна окружному адміністративному суду, а щодо іншої вимоги (вимог) – місцевому загальному суду як адміністративному суду, таку справу розглядає окружний адміністративний суд.

Згідно з ч. 2 ст. 21 КАСУ, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб’єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб’єктів публічно-правових відносин, розглядає адміністративний суд, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішують суди в порядку цивільного або господарського судочинства.

Не допускається об’єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом (ч. 3 ст. 21 КАСУ).

Вимоги, з якими можна звертатися до суду

Згідно з ч. 3 ст. 105 КАСУ, адміністративний позов може містити вимоги про:

1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача – суб’єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень;

2) зобов’язання відповідача – суб’єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії;

3) зобов’язання відповідача – суб’єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача – суб’єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю;

5) виконання зупиненої чи невчиненої дії;

6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб’єкта владних повноважень;

7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об’єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Так, ч. 5 ст. 105 КАСУ передбачає, що адміністративний позов суб’єкта владних повноважень може містити інші вимоги у випадках, встановлених законом.

Розрахунок для сплати судового збору в разі звернення до суду

Подаючи адміністративний позов, позивач сплачує судовий збір відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».

Вказаний Закон також визначає правові засади справляння судового збору, платників, об’єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Судовий збір справляють на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видання судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону).

Судовий збір перераховують у безготівковій або готівковій формі виключно через установи банків чи відділення зв’язку (ч. 1 ст. 6 Закону).

Оригінал документа, який підтверджує сплату судового збору (квитанція, меморіальний ордер, платіжне доручення або інший банківський документ), додають до позову як доказ про сплату судового збору.

Платники судового збору – громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи – підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалено судове рішення, передбачене цим Законом (ст. 2 Закону).

Судовий збір справляють:

– за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством;

– за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв’язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видання виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України;

– за видання судами документів;

– у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Судовий збір справляють у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, коли відповідну заяву або скаргу подають до суду, – у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч. 1 ст. 4 Закону).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону ставки судового збору за подання позову до адміністративного суду встановлюють у таких розмірах.

Обчислюючи судовий збір, слід враховувати вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» № 590-VII від 19.09.2013 р.

Визначеним Законом ст. 4 Закону доповнено частиною 3, де визначено, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решту суми судового збору стягують з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Приклади обчислення сум судового збору

Станом на 01 січня 2013 р. встановлено розмір мінімальної заробітної плати – 1147 грн (ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2013 р.»). Вказану суму мінімальної заробітної плати застосовують протягом 2013 р. для розрахунку судового збору відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 Закону.

ПРИКЛАД 1

Позивач бажає оскаржити рішення органу місцевого самоврядування (спор немайнового характеру). Судовий збір сплачують у розмірі 0,06 розміру від мінімальної заробітної плати:

Розрахунок: 1147 × 0,06 = 68,82 грн.

ПРИКЛАД 2

Позивач (підприємство ТОВ «Роза») бажає оскаржити податкове повідомлення-рішення податкового органу ДПІ у Київському районі міста Харкова Головного Управління Міндоходів у Харківській області (спор майнового характеру). Донарахована сума податку з урахуванням штрафних санкцій становить 100 000 грн.

Тобто потрібно сплатити 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру від мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати.

Мінімальна сума 1720,5 грн (розрахунок 1147 × 1,5 == 1720,5 грн), максимальна сума для сплати судового збору – 4588 грн (розрахунок 1147 × 4 = 4588 грн).

Для суми 100 000 грн × 2 % = 2000 грн.

Але з урахуванням вимог ч. 3 ст. 4 Закону під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачують 10 відсотків від розміру ставки судового збору.

Вказану норму Закону слід вважати як право позивача, якою він має право скористуватися, подаючи позов, однак позивач має право сплатити не тільки 10 %, а й і повну суму у 2000 грн.

Розрахунок суми, яка підлягає до сплати:

100 000 грн × 2 % = 2000 грн × 10 % = 200 грн.

Таким чином, у цьому випадку позивач має право сплатити, подаючи позов майнового характеру, 200 грн.

ПРИКЛАД 3

Позивач бажає подати до суду заяву про забезпечення позову. У цьому випадку сплачують судовий збір у розмірі 0,1 % від розміру мінімальної заробітної плати.

Розрахунок: 1147 × 0,1 = 114,70 грн.

Пільги щодо сплати судового збору

Статтею 5 Закону встановлено пільги щодо сплати судового збору.

Від сплати судового збору (в рамках адміністративного судочинства) звільняють:

1) позивачів – за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин;

2) державні органи, підприємства, установи, організації, громадські організації та громадяни, які звернулися у випадках, передбачених законодавством, із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб, а також споживачів – за позовами, що пов’язані з порушенням їхніх прав;

3) інвалідів Великої Вітчизняної війни та сім’ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняних до них у встановленому порядку осіб;

4) інвалідів I та II груп, законних представників дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп;

5) позивачів – громадян, що належать до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи;

6) позивачів – за подання позовів про уточнення списку виборців;

7) органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування – за подання позовів щодо спорів, пов’язаних з відчуженням земельних ділянок, інших об’єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

8) військовослужбовців, військовозобов’язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори і проходять службу у військовому резерві, – за подання позовів, пов’язаних з виконанням військового обов’язку;

9) Пенсійний фонд України та його органи; органи Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального захисту інвалідів і його відділення;

10) громадські організації інвалідів (спілки та інші об’єднання громадських організацій інвалідів), їхні підприємства, установи та організації, громадські організації ветеранів, їхні підприємства, установи та організації – за подання позовів, з якими вони звертаються до суду;

11) органи праці та соціального захисту населення – за подання позовів щодо призначення і виплати всіх видів державної соціальної допомоги, компенсації, виплат та доплат, установлених законодавством;

12) Міністерство фінансів України, місцеві фінансові органи, органи доходів і зборів, Державну казначейську службу України, Державну фінансову інспекцію України та їхні територіальні органи, Державну службу фінансового моніторингу України і Національний банк України – у справах, пов’язаних з питаннями, що стосуються повноважень цих органів;

13) Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Державну архітектурно-будівельну інспекцію України та її територіальні органи – у справах, пов’язаних з питаннями, що стосуються повноважень цих органів.

Загальні вимоги до документів, які подають до суду

Документи, які сторони провадження подають до суду, мають відповідати вимогам КАС України, інакше суд їх може залишити без розгляду або повернути на адресу особи, яка їх подала.

Існують загальні вимоги до подання таких документів.

– Необхідно вказати найменування суду, до якого подають документ:

ПРИКЛАД:

До Запорізького окружного

адміністративного суду

Коли особа подає документ після прийняття рішення про відкриття провадження по справі та особі відомі номер адміністративної справи, дані судді, у провадженні якого перебуває справа, у документі слід зазначити вказані дані.

ПРИКЛАД:

До Запорізького окружного

адміністративного суду

судді О. О. Івановій

по справі № 10/1001/2013

– Необхідно визначити найменування сторони по справі, яка подає документ. Зазначити поштову адресу, номер засобу зв’язку, адресу електронної пошти, якщо такі є, та бажано вказати особу, яка підписує цей документ, зазначивши її повноваження.

Від особи, яка не є повноважним представником по справі, такий документ може бути не прийнято судом або залишено судом без розгляду.

ПРИКЛАД:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «РОЗА»

адреса: вул. Леніна, 5, м. Київ, 00001

т. 750-50-50

e-mail: uk.roza.mail.com

в особі представника за довіреністю

Іванова Іван Івановича

адреса:

вул. Пушкіна, б. 15, кв. 40

м. Київ

00002

т. 050-500-50-50

або (в особі директора підприємства

Петрова Петра Петровича

т. 067-067-50-50)

Звертаємо увагу, що коли документ до суду подають до початку судового розгляду та питання про допуск до суду представника сторони не вирішено, то до документа слід додати копію довіреності, яка підтверджує повноваження представника. Коли документ від імені підприємства підписує керівник його виконавчого органу (директор), тоді слід надати копію документів які підтверджують його повноваження. Це можуть бути копії протоколу загальних зборів засновників ТОВ про призначення на посаду директора, копія наказу про призначення директора на посаду, інші документи.

Надання вказаних документів необхідне суду для визначення деяких питань, які є важливими під час прийняття рішення за підсумками розгляду документа, а саме:

– чи повноважною особою підписаний документ,

– чи має право вказана особа на подання відповідних документів,

– чи передбачено право особи від імені підприємства здійснювати підписання та подання відповідних документів до суду,

– інші питання.

– Під час подання документа слід визначити інші сторони по справі.

ПРИКЛАД:

Відповідач:

ДПІ у Печерському районі м. Києва

ГУ Міндоходів у Київській області

адреса:

пл. Львівська, 5

м. Київ

00001

т. 750-50-50

Це потрібно для того, що частину заяв, клопотань суди розглядають без виклику сторін, але є такі, що розглядають із викликом сторін по справі або з направленням повідомлень про розгляд заяви (клопотання) на адресу вказаних осіб.

Коли по справі є треті особи або декілька відповідачів, слід визначити коло усіх сторін по справі.

– Визначити найменування документа, який подають до суду. Це можуть бути:

– позовна заява, адміністративний позов,

– заява,

– клопотання,

– заперечення на позов,

– пояснення,

– апеляційна скарга,

– заперечення на апеляційну скаргу,

– інші.

У цій частині слід також визначити, про що подають документ.

ПРИКЛАДИ

ПОЗОВНА ЗАЯВА

про скасування податкового повідомлення

ЗАЯВА

про ознайомлення з матеріалами справи

КЛОПОТАННЯ

про залучення до матеріалів справи документів

ЗАПЕРЕЧЕННЯ

на позовну заяву ТОВ «РОЗА»

– Назвати обставини, якими сторона обґрунтовує надання суду вказаного документа.

У вказаній частині документа стороною, яка його надає суду, викладено усі обставини, які можуть бути визнані судом як підстава для задоволення або відмови в задоволенні розгляду документа по суті (наприклад, задоволення позовної заяви, заяви, клопотання та інше).

ПРИКЛАД 1

Громадянин України звернувся до адміністративного суду з позовом про скасування рішення селищної ради.

Під час підготовчого провадження по справі відповідачем надано заперечення на позов, до якого залучено копії додаткових документів, про наявність яких позивачеві не було відомо на момент подання позову.

Одним із документів, наданих відповідачем суду, було нове рішення селищної ради про скасування попереднього, яке порушувало його права як позивача.

Позивачем надано до суду заяву про надання йому можливості ознайомитися із вказаними документи.

Його заяву було обґрунтовано тим, що йому не було відомо про наявність деяких документів, з якими він не був ознайомлений раніше.

Також позивачем надано клопотання про можливість відкладення слухання справи на інший час з метою надання терміну та строку підготуватися для подальшого розгляду справи.

Вказане клопотання мотивоване тим, що фактично йому необхідно вивчити нові документи у справі та на їх підставі прийняти рішення:

– відмовитися від свого позову,

– змінити підстави позову (без зміни його предмету),

– укласти мирову угоду з відповідачем або в інший спосіб вирішити справу.

За вказаних умов у суду відсутні підстави не задовольняти визначені клопотання та заяви.

ПРИКЛАД 2

Відповідач по справі двічі не з’являвся на розгляд справи по її суті, надававши заяви про перенесення слухання справи з різних підстав.

Втретє відповідачем також надано заяву про перенесення слухання справи.

У цьому випадку суд, вислухавши думку позивача по справі, має право визнати причину неявки сторони безпідставною та вирішити справу по її суті без явки відповідача.

– Зробити посилання на норми права, статті Закону, Кодексу, інших нормативних документів, якими позивач або інша сторона по справі обґрунтовує свої доводи, викладені в обставинах складання документа.

ПРИКЛАД 1

Подано адміністративний позов про скасування податкового повідомлення рішення.

Керуючись вимогами ст. 20, 56, 198 Податкового кодексу України, ст. ст. 3, 17, 104, 105, 106 КАС України…

ПРИКЛАД 2

Позивачем подано клопотання про забезпечення позову.

Керуючись вимогами ст. ст. 117–118 КАС України.

ПРИКЛАД 3

Позивачем подано заяву про забезпечення доказами.

Керуючись вимогами ст. ст. 73–75 КАС України.

ПРИКЛАД 4

Позивачем подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

Керуючись вимогами ст. ст. 49, 50, 119 КАС України.

– Найважливіша частина будь-якого документа та, у якій сторона по справі та особа, яка подає вказаний документ, визначає, про що вона просить суд, надаючи вказаний документ.

У цьому випадку під час складання зазначеного документа обов’язково потрібно враховувати вимоги КАС України, оскільки без їх урахування суд може не прийняти документ, залишити без руху з наданням строку для усунення його недоліків або повернути стороні, яка його надала.

Так, ч. 1 ст. 105 КАСУ встановлено, що адміністративний позов подають до адміністративного суду у формі письмової позовної заяви особисто позивачем або його представником. Частина 4 ст. 105 КАСУ вказує, що адміністративний позов може містити вимоги про:

1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача – суб’єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень;

2) зобов’язання відповідача – суб’єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії;

3) зобов’язання відповідача – суб’єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача – суб’єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю;

5) виконання зупиненої чи невчиненої дії;

6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб’єкта владних повноважень;

7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об’єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з причин суспільної необхідності.

ПРИКЛАД 1

Частина позовної заяви про скасування податкового повідомлення рішення за наслідками акта перевірки податкового органу.

ПРОШУ СУД:

Скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі м. Києва, Головного Управління Міністерства доході і зборів у Київській області:

– № 000000221 від 01.08.2013 р. про нарахування грошового зобов’язання з податку на прибуток на загальну суму 200 000,00 грн, з яких 150 000,00 грн – за основним платежем, а 50 000,00 грн – за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

– № 000000201 від 01.08.2013 р. про нарахування грошового зобов’язання з податку на додану вартість на загальну суму 150 000,00 грн, з яких 100 000,00 грн – за основним платежем, а 50 000,00 грн – за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

– № 000022221 від 01.08.2013 р. про нарахування грошового зобов’язання на суму 1 000,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки.

Також слід відрізняти, які вимоги сторона по справі може надати суду як клопотання, а які – як заяву (ці норми визначено в КАСУ).

Відповідно до ч. 3 ст. 117 КАСУ, подання адміністративного позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб’єкта владних повноважень, але суд у порядку забезпечення адміністративного позову може відповідною ухвалою зупинити дію рішення суб’єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржують. Ухвалу негайно надсилають до суб’єкта владних повноважень, що прийняв рішення, та вона є обов’язковою для виконання.

ПРИКЛАД 2

КЛОПОТАННЯ

про забезпечення позову

Обставини справи

Підприємство ТОВ «РОЗА», будучи незгодним з наказом ДПІ у Шевченківському районі м. Києва № 012 від 03.12.2012 р. про призначення позапланової документальної перевірки підприємства по розрахунках з підприємством ТОВ «РОМАШКА» упродовж травня 2012 р., подало до адміністративного суду позов з вимогою скасувати наказ ДПІ як незаконний та заборонити ДПІ вчиняти певні дії – проводити перевірку підприємства на підставі наказу, який оскаржують.

ПРОШУ СУД:

Забезпечити позов шляхом заборони ДПІ у Шевченківському районі м. Києва проводити позапланову документальну перевірку підприємства ТОВ «РОЗА» за розрахунками з підприємством ТОВ «РОМАШКА» упродовж травня 2012 р. до закінчення розгляду справи по її суті.

– Сторона по справі має визначити коло документів, які вона надає суду, як підстави (докази) для його задоволення.

Так, обов’язковою умовою для подання адміністративного позову є перелік документів та інших матеріалів, що додають до нього (п. 6 ч. 1 ст. 106 КАСУ).

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 106 КАСУ, на підтвердження обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги, позивач надає докази, а в разі неможливості – зазначає докази, які не може самостійно надати, із зазначенням причин неможливості подання таких доказів.

До позовної заяви додають її копії та копії всіх документів, що приєднують до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб, крім випадків подання адміністративного позову суб’єктом владних повноважень. Суб’єкт владних повноважень під час подання адміністративного позову зобов’язаний додати до позовної заяви доказ надіслання рекомендованим листом з повідомленням про вручення відповідачеві і третім особам копії позовної заяви та доданих до неї документів. До позовної заяви додають також документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати.

ПРИКЛАД

Додатки (до позовної заяви про скасування податкового повідомлення рішення)

1. Оригінал квитанції про сплату судового збору.

2. Копія акта перевірки ДПІ № 10/10 від 01.05.2013 р.

3. Копія податкового повідомлення-рішення № 00000201 від 10.05.2013 р.

4. Копія податкового повідомлення-рішення № 000002201 від 10.05.2013 р.

5. Копія договору № 1 від 01.12.2012 р.

6. Копія податкової накладної № 101 від 10.12.2012 р.

7. Копія видаткової накладної № 101/1 від 15.12.2012 р.

8. Копія платіжного доручення № 99 від 10.12.2012 р.

– Важливим етапом складання документа до суду є його підписання.

Так, відповідно до вимог ч. 4 та ч. 5 ст. 106 КАСУ, позовну заяву підписує позивач або його представник із зазначенням дати її підписання. Якщо позовну заяву подає представник, то у ній зазначають ім’я представника, його поштову адресу, а також номер засобу зв’язку, адресу електронної пошти, якщо такі є. Одночасно з позовною заявою подають довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника.

Крім того, у документі зазначають дату його подання до суду.

Усі документи слід скласти (підписати) та надати суду за кількістю сторін, які беруть участь у справі, та завчасно надати їх до канцелярії суду.

Зразки клопотань

Відповідно до вимог ст. 113 КАСУ, клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд вирішує негайно після того, як буде заслухано думку інших присутніх у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі, про що постановляють ухвалу. Ухвала суду про відмову в задоволенні клопотання не перешкоджає повторному його заявленню протягом судового розгляду справи.

Клопотання про розгляд справи за відсутності представника

До Дніпропетровського окружного

адміністративного суду

судді В. В. Іванову

по справі № 5а–100/13/2050

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «РОЗА»

код 37090346

вул. Дніпровська, буд. 5

м. Дніпропетровськ,

65007

т. 750-50-50

в особі представника за довіреністю

Петрова Петра Петровича

вул. Пушкіна, буд. 25, кв. 60

м. Дніпропетровськ,

65020

т. 050-400-25-25

Відповідач: Державна податкова інспекція

у Київському районі м. Дніпропетровськ

Головного Управління Міндоходів

у Дніпропетровській області

вул. Леніна, 15

м. Дніпропетровськ

65001

т. 320-50-50

КЛОПОТАННЯ про розгляд справи за відсутності представника

У провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває справа № 5а–100/13/2050 за позовом ТОВ «РОЗА» до ДПІ у Київському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень.

Розгляд справи призначено на 10.00 годину 05.06.2013 р.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАСУ, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Через хворобу представника підприємства ТОВ «РОЗА», керуючись ч. 3 ст. 49, ч. 4 ст. 122 КАС України,

ПРОШУ СУД:

Розглянути справу без участі представника позивача.

Додаток:

Копія довіреності.

«___» _______ 2013 р. Представник ТОВ «РОЗА» за довіреністю _____ П. П. Петров

Клопотання про залучення до матеріалів справи документів

До Дніпропетровського окружного

адміністративного суду

судді В. В. Іванову

по справі № 5а–100/13/2050

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «РОЗА»

код 37090346

вул. Дніпровська, буд. 5

м. Дніпропетровськ

65007

т. 750-50-50

в особі представника за довіреністю

Петрова Петра Петровича

вул. Пушкіна, буд. 25, кв. 60

м. Дніпропетровськ,

65020

т. 050-400-25-25

Відповідач: Державна податкова інспекція

у Київському районі м. Дніпропетровськ

Головного Управління Міндоходів

у Дніпропетровській області

вул. Леніна, 15

м. Дніпропетровськ

65001

т. 320-50-50

КЛОПОТАННЯ про залучення до матеріалів справи документів

У провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває справа № 5а – 100/13/2050 за позовом ТОВ «РОЗА» до ДПІ у Київському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень.

Розгляд справи призначено на 10.00 годину 05.06.2013 р.

Підставою для донарахування податків та зменшення сум податкового кредиту стали господарські взаємовідносини між підприємствами ТОВ «РОЗА» та ТОВ «РОМАШКА».

Згідно з ч. 1 ст. 69 КАСУ, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 70 КАСУ, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАСУ, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Вважаємо, що документи стосовно відносин між підприємствами ТОВ «РОЗА» та ТОВ «РОМАШКА» мають значення для вирішення судом вказаної справи по її суті.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 КАСУ, особи, які беруть участь у справі, мають право заявляти клопотання, подавати докази.

Керуючись ст. ст. 49 ч. 3, 69–71 КАС України,

ПРОШУ СУД:

Залучити до матеріалів справи:

1. Копії первинних документів про фінансово-господарську діяльність ТОВ «РОЗА» стосовно відносин з ТОВ «РОМАШКА», які стосуються розгляду цієї справи по суті, а саме:

– свідоцтво про державну реєстрацію ТОВ «РОЗА»;

– свідоцтво про реєстрацію платником ПДВ;

– копію декларації з ПДВ за грудень 2012 р.

2. Документи стосовно відносин з ТОВ «РОМАШКА»:

– свідоцтво про державну реєстрацію ТОВ «РОМАШКА»;

– свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ;

– договір № 1 від 01.12.2012 р.,

– податкову накладну № 101 від 10.12.2012 р.,

– видаткову накладну № 101/1 від 15.12.2012 р.,

– платіжне доручення № 99 від 10.12.2012 р.

Додатки:

1. Копія довіреності.

2. Копії документів:

– свідоцтво про державну реєстрацію ТОВ «РОЗА»;

– свідоцтво про реєстрацію платником ПДВ;

– копія декларації з ПДВ за грудень 2012 р.

3. Документи стосовно відносин з ТОВ «РОМАШКА»:

– свідоцтво про державну реєстрацію ТОВ «РОМАШКА»;

– свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ;

– договір № 1 від 01.12.2012 р.,

– податкова накладна № 101 від 10.12.2012 р.,

– видаткова накладна № 101/1 від 15.12.2012 р.,

– платіжне доручення № 99 від 10.12.2012 р.

«___» ______ 2013 р. Представник ТОВ «РОЗА» за довіреністю____ П. П. Петров

Клопотання про забезпечення позову

До Дніпропетровського окружного

адміністративного суду

судді В. В. Іванову

по справі № 5а–100/13/2050

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «РОЗА»

код 37090346

вул. Дніпровська, буд. 5

м. Дніпропетровськ

65007

т. 750-50-50

в особі представника за довіреністю

Петрова Петра Петровича

вул. Пушкіна, буд. 25, кв. 60

м. Дніпропетровськ, 65020

т. 050-400-25-25

Відповідач: Державна податкова інспекція

у Київському районі м. Дніпропетровськ

Головного Управління Міндоходів

у Дніпропетровській області

вул. Леніна, 15

м. Дніпропетровськ

65001

т. 320-50-50

КЛОПОТАННЯ про забезпечення позову

У провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває справа № 5а–100/13/2050 за позовом ТОВ «РОЗА» до ДПІ у Київському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області про скасування наказу № 120/10 від 05.12.2012 р. про призначення позапланової документальної перевірки підприємства за розрахунками з підприємством ТОВ «РОМАШКА» упродовж травня 2012 р.

Працівники ДПІ 06.12.2013 р. прийшли за адресою підприємства ТОВ «РОЗА» з метою проведення перевірки.

У той же день, отримавши копію наказу начальника ДПІ та будучи не згодними з підставами, які визначено податковим органом для призначення перевірки, позивач звернувся на адресу суду з адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 07.12.2012 р. було відкрито провадження по вказаній справі.

Розгляд справи призначено на 20.12.2012 р. об 11.00 годині в приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Відповідно до наказу ДПІ строки для проведення позапланової перевірки визначено з 06.12.2012 р. до 16.12.2012 р.

Тобто строки проведення перевірки завершуються до моменту розгляду справи по її суті.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 117 КАСУ, суд за клопотанням позивача або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів щодо забезпечення адміністративного позову, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 117 КАСУ, подання адміністративного позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняє дію оскаржуваного рішення суб’єкта владних повноважень, але суд у порядку забезпечення адміністративного позову може відповідною ухвалою зупинити дію рішення суб’єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржують.

Частиною 4 ст. 117 КАСУ передбачено, що адміністративний позов, крім способу, встановленого частиною третьою цієї статті, може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії.

Вважаємо, що вказані обставини є підставою для забезпечення позову підприємства ТОВ «РОЗА».

Так, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», встановлено ставки судового збору за подання клопотання про забезпечення позову, згідно з чим сплачують судовий збір у розмірі 0,1 від розміру мінімальної заробітної плати.

Керуючись ст. ст. 49 ч. 3, 117–118 КАС України,

ПРОШУ СУД:

Забезпечити позов шляхом заборони ДПІ у Київському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області проводити позапланову документальну перевірку підприємства ТОВ «РОЗА» за розрахунками з підприємством ТОВ «РОМАШКА» упродовж травня 2012 р. до закінчення розгляду справи по її суті.

Додатки:

1. Оригінал квитанції про сплату судового збору 114,70 грн.

2. Копія довіреності.

«___» _____ 2013 р. Представник ТОВ «РОЗА» за довіреністю_______ П. П. Петров

Клопотання про поновлення строків для звернення до суду

До Дніпропетровського окружного

адміністративного суду

судді В. В. Іванову

по справі № 5а–100/13/2050

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «РОЗА»

код 37090346

вул. Дніпровська, буд. 5

м. Дніпропетровськ

65007

т. 750-50-50

в особі представника за довіреністю

Петрова Петра Петровича

вул. Пушкіна, буд. 25, кв. 60

м. Дніпропетровськ, 65020

т. 050-400-25-25

Відповідач: Державна податкова інспекція

у Київському районі м. Дніпропетровськ

Головного Управління Міндоходів

у Дніпропетровській області

вул. Леніна, 15

м. Дніпропетровськ, 65001

т. 320-50-50

КЛОПОТАННЯ про поновлення строків звернення до суду

Підприємством до Дніпропетровського окружного адміністративного суду подано позовну заяву до ДПІ у Київському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень.

Начальником державної податкова інспекція у Київському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області прийнято податкове повідомлення рішення (ППР) № 00001 від 01.12.2012 р. про донарахування підприємству ТОВ «РОЗА» податку на додану вартість (з урахуванням штрафних санкцій) на суму 100 000 грн.

Вказане ППР листом ДПІ за вихідним № 03/12 від 03.12.2012 р. поштою направлено на адресу платника податку – ТОВ «РОЗА».

Підприємство «РОЗА» отримало вказане повідомлення-рішення 10.01.2013 р., що підтверджено відповідною довідкою поштового відділення.

Стосовно строків звернення до суду частиною 1 ст. 99 КАСУ встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з п. 56.1 ст. 56 ПК України, рішення, прийняті органом контролю, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Пункт 56.3 ст. 56 ПК України передбачає, що скаргу подають до органу контролю вищого рівня у письмовій формі (та в разі потреби – з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення органу контролю, що оскаржують.

Якщо, відповідно до цього Кодексу, орган контролю самостійно визначає грошове зобов’язання платника податків через причини, не пов’язані із порушенням податкового законодавства, такий платник податків має право на адміністративне оскарження рішень органу контролю протягом 30 календарних днів, що настають за днем надходження податкового повідомлення-рішення (рішення) органу контролю (п. 56.16 ст. 56 ПКУ).

Таким чином, підприємство має право оскаржити податкове повідомлення-рішення протягом 30 календарних днів.

У цьому випадку підприємство отримало податкове повідомлення за межами строків, передбачених для його оскарження.

Вважаємо, що зазначена причина несвоєчасного оскарження рішення є обґрунтованою та може бути підставою для поновлення вказаних строків.

Відповідно до ч. 1 ст. 102 КАСУ, пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, – продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Керуючись ст. ст. 99—102 КАС України,

ПРОШУ СУД:

1. Визнати процесуальний строк, встановлений законом для подання підприємством ТОВ «РОЗА» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, таким, що пропущений з поважних причин.

2. Поновити процесуальний строк для подання адміністративного позову підприємством ТОВ «РОЗА» про скасування податкового повідомлення рішення ДПІ у Київському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області № 00001 від 01.12.2012 р. про донарахування підприємству ТОВ «РОЗА» податку на додану вартість (з урахуванням штрафних санкцій) на суму 100 000 грн.

3. Прийняти рішення по суті клопотання та відкрити провадження за вказаним позовом.

Додатки:

1. Копія довіреності.

2. Копія ППР № 00001 від 01.12.2012 р.

3. Копія листа ДПІ.

4. Довідка пошти про час отримання листа від ДПІ.

«___» ______ 2013 р. Представник ТОВ «РОЗА» за довіреністю______ П. П. Петров

Клопотання про звільнення від сплати судового збору

До Київського районного суду м. Дніпропетровська

(як адміністративного суду)

Позивач: Петров Іван Іванович

вул. Дніпровська, буд. 5

м. Дніпропетровськ, 65007

т. 750-50-50

Відповідач: Дніпропетровська міська рада

вул. Леніна, 15

м. Дніпропетровськ, 65001

т. 320-50-50

КЛОПОТАННЯ про звільнення від сплати судового збору

Мною, Петровим Іваном Івановичем, до Київського районного суду м. Дніпропетровська (як адміністративного суду) було подано позовну заяву до Дніпропетровської міської ради про скасування рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляють: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, у тому числі за подання позову до адміністративного суду.

Згідно з вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Зараз я не працюю. У липні 2012 р. я дістав травму на виробництві, став інвалідом 3-ї групи, що не є підставою для звільнення мене від сплати судового збору відповідно до вимог закону «Про судовий збір». Отримую компенсацію від Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності у сумі 600 грн щомісяця, тож вказана сума є моєю єдиною сумою доходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2013 р.», 2013 р. установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня – 1108 грн, з 1 грудня – 1176 грн та для тих, хто належить до основних соціальних і демографічних груп населення.

Таким чином, сума мого доходу є меншою від суми прожиткового мінімуму.

Вважаю, що вказані обставини можуть бути підставою для мого звільнення від сплати судового збору під час подання адміністративного позову до суду.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 106 КАС України, у разі необхідності клопотання про звільнення від сплати судового збору може бути заявлене у власне позові.

Керуючись ст. ст. 3, 8 Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 49, 106 КАС України,

ПРОШУ СУД:

Звільнити мене, Петрова Івана Івановича, від сплати судового збору під час подання позову до Дніпропетровської міської ради про скасування рішення.

Додатки:

1. Довідка медичної установи про отриману травму.

2. Копія висновку МСЕК про наявність інвалідності 3-ї групи.

3. Копія довідки Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про суми отриманих коштів.

«___» _________ 2013 р. ______________ І. І. Петров

Клопотання з іншими вимогами

З урахуванням вказаних та наведених вище прикладів, які є загальними зразками для клопотань, на адресу суду можуть бути надані клопотання з іншими вимогами.

Так, нормами КАС України передбачено такі підстави для надання клопотань:

1. Клопотання відповідача, про місцезнаходження якого не було відомо, за місцем його проживання.

Підстава вимоги – ч. 2 ст. 22 КАСУ. До початку розгляду справи по суті задоволено клопотання відповідача, зареєстроване у встановленому законом порядку, місце проживання (перебування) якого раніше не було відоме, про передання справи за місцем його проживання (перебування).

2. Клопотання позивача-відповідача, іншої сторони по справі про вирішення справи колегією суддів.

Підстава вимоги – ч. 2 ст. 24 КАС України. Адміністративні справи розглядають і вирішують в окружному адміністративному суді та у місцевому загальному суді як адміністративному суді колегією у складі трьох суддів, а також з ініціативи судді в разі їх особливої складності

3. Клопотання позивача-відповідача, іншої сторони по справі про відтворення та роздрукування технічного запису судового засідання.

Підстава вимоги – ч. 2 ст. 44 КАС України. На клопотання особи, яка бере участь у справі, за розпорядженням голови може бути здійснено повне або часткове роздрукування технічного запису судового засідання. Особа, яка бере участь у справі, має право отримати копію інформації з носія, на який здійснювався технічний запис судового засідання.

4. Клопотання позивача-відповідача, іншої сторони по справі про залучення до участі у справі третіх осіб.

Передбачено участь третіх осіб у розгляді справи вимогами ст. 53 КАС України. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, можуть вступити у справу у будь-який час до закінчення судового розгляду, пред’явивши адміністративний позов до сторін. Задоволення адміністративного позову таких осіб має повністю або частково виключати задоволення вимог позивача до відповідача. У разі вступу третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, розгляд адміністративної справи починається спочатку.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у будь-який час до закінчення судового розгляду, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов’язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням осіб, які беруть участь у справі. Якщо адміністративний суд під час прийняття позовної заяви, підготовки справи до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов’язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

5. Клопотання позивача-відповідача, іншої сторони по справі про виклик та допит свідків по справі.

Підстава вимоги – ч. 5 ст. 65 КАСУ. Свідка викликають у судове засідання з ініціативи суду або осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, заявляючи клопотання про виклик свідка, повинна зазначити його ім’я, місце проживання (перебування), роботи чи служби та обставини, щодо яких він може дати показання.

6. Клопотання позивача-відповідача, іншої сторони по справі про виклик допуск до участі у справі перекладача.

Підстава вимоги – ч. 2 ст. 68 КАСУ. Перекладача допускають ухвалою суду за клопотанням особи, яка бере участь у справі, або призначають з ініціативи суду. Суд забезпечує особі перекладача, якщо дійде висновку, що особа внаслідок неспроможності оплатити послуги перекладача буде позбавлена судового захисту.

7. Клопотання позивача-відповідача, іншої сторони по справі про витребування у іншої сторони додаткових доказів.

Підстави вимоги – ч. 2 ст. 78 КАСУ. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

8. Клопотання позивача-відповідача, іншої сторони по справі про витребування письмових доказів.

Підстава вимоги – ч. 2 ст. 79 КАСУ. Особа, яка заявляє клопотання перед судом про витребування від інших осіб письмових доказів, повинна зазначити: який письмовий доказ вона вимагає, орган чи особу, у яких він перебуває, та обставини, які може підтвердити цей доказ.

9. Клопотання позивача-відповідача, іншої сторони по справі про витребування речових доказів та порядок їх повернення.

Підстава вимоги – ч. 2 ст. 79 КАСУ. Витребування речових доказів проводять у порядку, встановленому для витребування письмових доказів. Речові докази суд повертає після їх дослідження за клопотанням осіб, які їх надали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. В інших випадках речові докази повертаються після набуття рішенням суду законної сили за клопотанням осіб, яким належать ці докази.

10. Клопотання позивача-відповідача, іншої сторони по справі про витребування речових доказів та порядок їх повернення.

Підстава вимоги – ч. 3 ст. 81 КАСУ. Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд призначити експертизу й доручити її проведення відповідній експертній установі або конкретному експерту. Якщо сторони домовилися про залучення експертами певних осіб, суд повинен призначити їх відповідно до цієї домовленості.

11. Клопотання позивача-відповідача, іншої сторони по справі про огляд доказів за місцем їх знаходження.

Підстава вимоги – ст. 93 КАСУ. Витрати, пов’язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, несе сторона, яка заявила клопотання про вчинення цих дій. Якщо клопотання про вчинення відповідних дій заявлено обома сторонами, витрати на них несуть обидві сторони порівну.

12. Клопотання позивача-відповідача, іншої сторони по справі про огляд доказів за місцем їх знаходження.

Підстава вимоги – ч. 1 ст. 102 КАСУ. Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлено, а процесуальний строк, встановлений судом, – продовжено судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

13. Клопотання позивача про невідкладний розгляд справи.

Підстава вимоги – ч. 3. ст. 110 КАСУ. За обґрунтованим клопотанням позивача суддя вживає заходів щодо невідкладного розгляду й вирішення справи. У такому разі виклик осіб, які беруть участь у справі, чи повідомлення про постановлені судом ухвали здійснюють за допомогою кур’єра, телефоном, факсом, електронною поштою чи іншим технічним засобом.

14. Клопотання позивача або відповідача по справі про зупинення розгляду справи для примирення.

Підстава вимоги – ч. 1. та ч. 2. ст. 113 КАСУ. Сторони можуть повністю або частково врегулювати спір на основі взаємних поступок. Примирення сторін може стосуватися лише прав та обов’язків сторін і предмета адміністративного позову. За клопотанням сторін суд зупиняє провадження у справі на час, необхідний їм для примирення.

15. Клопотання сторони по справі про відкладення розгляду справи.

Підстава вимоги – ч. 2 ст. 128 КАСУ. Неприбуття в судове засідання без поважних причин представника сторони або третьої особи, які прибули в судове засідання, або неповідомлення ним про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи. Проте за клопотанням сторони та з урахуванням обставин у справі суд може відкласти її розгляд.

16. Клопотання відповідача про оголошення перерви в судовому засіданні.

Підстава вимоги – ч. 2. ст. 137 КАСУ. Суд за клопотанням відповідача оголошує перерву в судовому засіданні та надає відповідачу строк, достатній для його підготовки до справи у зв’язку зі зміною позивачем позовних вимог.

17. Клопотання позивача про відкликання позовної заяви.

Підстава вимоги – п. 5 ч. 1 ст. 155 КАСУ. Надійшло клопотання позивача про відкликання позовної заяви.

18. Клопотання сторони по справі про зупинення та поновлення провадження по справі.

Підстава вимоги для зупинення провадження по справі – ч. 1 та ч. 2 ст. 156 КАСУ. Підстава для поновлення розгляду справи – ч. 5 ст. 156 КАСУ. Провадження по справі поновлюють за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду, якщо не буде обставин, які були підставою для зупинення провадження. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу. Від дня поновлення провадження у справі перебіг процесуальних строків продовжується. Провадження у справі продовжується зі стадії, на якій воно було зупинено.

18. Клопотання сторони по справі про прийняття постанови щодо частини позовних вимог.

Підстава вимоги – ч. 1 ст. 164 КАСУ. Суд може до закінчення судового розгляду справи за клопотанням особи, яка бере участь у справі, прийняти постанову щодо частини позовних вимог, якщо з’ясовані судом обставини дають можливість без шкоди для справи вирішити ці вимоги, виділивши їх в окреме провадження.

Зазначений перелік підстав для надання сторонами судового розгляду клопотань на адресу суду не є виключним. На адресу суду можуть бути надані також інші клопотання, які містять вимоги, не визначені цим Кодексом.

Заява про відвід судді

До Київського районного суду

міста Дніпропетровська

судді О. О. Іванову

(як адміністративного суду)

по справі № 5а-201/2013/2050

Позивач: Петров Іван Іванович

вул. Дніпровська, буд. 5, кв. 4

м. Дніпропетровськ

65007

т. 750-50-50

Відповідач: Дніпропетровська міська рада

вул. Леніна, 15

м. Дніпропетровськ

65001

т. 320-50-50

ЗАЯВА про відвід судді

У провадженні судді Київського районного суду м. Дніпропетровська О. О. Іванова перебуває справа № 5а-201/2013/2050 за моїм позовом до Дніпропетровської міської ради про скасування рішення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 30 КАСУ, відвід (самовідвід) повинен бути вмотивований і заявлений до початку судового розгляду адміністративної справи по суті у письмовій формі з обґрунтуванням підстав для відводу.

Згідно з ч. 1 ст. 30 КАСУ, за наявності підстав, зазначених у статтях 27–29 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов’язані заявити самовідвід.

Так, ч. 2, ч. 3 та ч. 4 ст. 27 КАСУ передбачено, що суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і його відводять: якщо він є членом сім’ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім’ї або близький родич цих осіб) сторони або інших осіб, які беруть участь у справі. До того ж, відвід може бути заявлений якщо він прямо чи опосередковано може бути зацікавлений у результаті розгляду справи; за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості судді.

Суддя О. О. Іванов є двоюрідним братом Голови Дніпропетровської міської ради С. О. Сидорова, тобто є його близьким родичем. Рада є стороною по справі. Це може свідчити про його зацікавленість в розгляді справи по її суті, тож зазначені обставини є достатніми для наявності сумніву в його упередженості.

Вказану заяву мною зроблено до початку розгляду справи по її суті.

На мій погляд, вказані обставини є достатніми для заявлення мною відводу судді.

Керуючись ст. ст. 27, 30 КАС України,

ПРОШУ СУД:

Вказану справу передати для вирішення іншому складу суду.

«___» _________ 2013 р.______________ І. І. Петров

Заява про ознайомлення з матеріалами справи

До Київського районного суду

міста Дніпропетровська

судді О. О. Іванову

(як адміністративного суду)

по справі № 5а-201/2013/2050

Позивач: Петров Іван Іванович

вул. Дніпровська, буд. 5, кв. 4

м. Дніпропетровськ

65007

т. 750-50-50

Відповідач: Дніпропетровська міська рада

вул. Леніна, 15

м. Дніпропетровськ

65001

т. 320-50-50

ЗАЯВА про ознайомлення з матеріалами справи

У провадженні судді Київського районного суду м. Дніпропетровська О. О. Іванова перебуває справа № 5а-201/2013/2050 за моїм позовом до Дніпропетровської міської ради про скасування рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 49 КАСУ, особи, які беруть участь у справі, мають право ознайомлюватися з матеріалами справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 119 КАСУ, особи, які беруть участь у справі, під час підготовчого провадження можуть ознайомлюватися з матеріалами адміністративної справи, робити з них виписки та копії.

З огляду на необхідність, керуючись ст. ст. 49, 119 КАС України,

ПРОШУ СУД:

Видати мені справу № 5а-201/2013/2050 для ознайомлення з наданням можливості власним коштом зробити копії з документів, які залучені до матеріалів справи.

«___» _________ 2013 р. ______________ І. І. Петров

Заява про забезпечення доказами

До Київського районного суду

міста Дніпропетровська

судді О. О. Іванову

(як адміністративного суду)

по справі № 5а-201/2013/2050

Позивач: Петров Іван Іванович

вул. Дніпровська, буд. 5, кв. 4

м. Дніпропетровськ

65007

т. 750-50-50

Відповідач: Дніпропетровська міська рада

вул. Леніна, 15

м. Дніпропетровськ

65001

т. 320-50-50

ЗАЯВА про забезпечення доказами

У провадженні судді Київського районного суду м. Дніпропетровська О. О. Іванова перебуває справа № 5а-201/2013/2050 за моїм позовом до Дніпропетровської міської ради про скасування рішення.

Так, ч. 1 ст. 73 КАСУ передбачено, що особи, які беруть участь у справі та обґрунтовано вважають, що надання потрібних доказів стане згодом неможливим або ускладненим, мають право просити суд забезпечити ці докази. Забезпечення доказів може здійснюватися також за заявою зацікавленої особи до відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 74 КАСУ, суд забезпечує докази допитом свідків, призначенням експертизи, витребуванням та оглядом письмових або речових доказів, у тому числі за місцем їх знаходження.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КАСУ, у заяві про забезпечення доказів мають бути зазначені докази, які необхідно забезпечити; обставини, що можуть бути підтверджені цими доказами; обставини, які свідчать про те, що надання потрібних доказів може стати неможливим або ускладненим, а також справа, для якої потрібні ці докази, або з якою метою потрібно їх забезпечити. До заяви про забезпечення доказів додають документ про сплату судового збору.

За вказаною справою є спірним прийняття рішення Дніпропетровської міської ради № 12/2012 від 21.06.2012 р. про знесення нежитлових будівель у зв’язку з реконструкцією району за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Сидора Ковпака, 23, яке стосується моїх інтересів, оскільки я є власником однієї з будівель за вказаною адресою.

Копію рішення мною було додано до позовної заяви.

Але я по суті оскаржую також процедуру та законність прийняття вказаного рішення. Так, мене, як власника будівлі, не було повідомлено про час розгляду справи радою, я не був присутнім на момент зазначеного розгляду, що позбавило мене можливості надати раді свої заперечення та зауваження до моменту прийняття рішення.

На мої неодноразові звернення надати копії документів про розгляд справи радою мені було надіслано формальну відписку від ради про те, що вказані документи призначено для внутрішнього використання, тож їх видавати не можна.

Вважаю, що вказані документи необхідно залучити до матеріалів справи, адже вони будуть свідчити про порушення порядку прийняття рішення.

Керуючись ст. ст. 73–75 КАС України,

ПРОШУ СУД:

Витребувати з рішення Дніпропетровської міської ради матеріали, які були підставою для прийняття рішення за № 12/2012 від 21.06.2012 р., у тому числі, усі повідомлення про призначення засідання стосовно вказаного питання, повідомлення на адресу зацікавлених осіб, протоколи засідань та інші матеріали.

Додатки:

1. Лист ради від 20.08.2012 р. про ненадання документів.

2. Лист ради від 21.09.2012 р. про ненадання документів.

3. Оригінал квитанції про сплату судового збору – 114,70 грн (за подання заяви).

4. Копія заяви для сторони (відповідача) по справі.

«___» _________ 2013 р.______________ І. І. Петров

Інші види заяв

З урахуванням зазначених та наведених вище прикладів, які є загальними зразками для заяв, на адресу суду можуть бути подані заяви іншого складу.

Так, нормами КАС України передбачено такі підстави для надання заяв:

1. Заява про надання інформації про стан розгляду справи.

Підстава – п. 2 ч. 1 ст. 15-1 КАСУ. Надання фізичним та юридичним особам інформації про стан розгляду справ, у яких вони беруть участь

2. Заява про видання копії судового рішення.

Підстава – п. 7 ч. 1 ст. 15-1 КАСУ. Видання судових рішень на підставі наявних у системі даних щодо судового рішення та реєстрації заяви особи, на користь якої воно ухвалено

3. Заява про видання виконавчого листа.

Підстава – п. 7 ч. 1 ст. 15-1 КАСУ. Видання виконавчих листів на підставі наявних у системі даних щодо судового рішення та реєстрації заяви особи, на користь якої воно ухвалено.

4. Заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Підстава – ч. 1 ст. 246 КАСУ. Особи, які брали участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов’язки, мають право подати заяву про перегляд судового рішення суду будь-якої інстанції, яке набрало законної сили, за нововиявленими обставинами.

5. Заява позивача про зменшення або зменшення позовних вимог. Заява позивача про відмову від адміністративного позову. Заява позивача про зміну предмета або підстав позову.

Підстави – ч. 1. ст. 51 КАСУ, крім прав та обов’язків, визначених у статті 49 цього Кодексу. Позивач має право в будь-який час до закінчення судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від адміністративного позову. Позивач має право відмовитися від адміністративного позову у суді апеляційної чи касаційної інстанції до закінчення відповідно апеляційного чи касаційного розгляду. Позивач має право до початку судового розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

6. Заява позивача або відповідача про розподіл та стягнення судових витрат.

Підстава – ч. 1. ст. 95 КАСУ. У разі відмови позивача від адміністративного позову понесені ним витрати відповідач не відшкодовує, а витрати відповідача за його заявою стягують із позивача, крім випадків, коли позивач звільнений від сплати судових витрат. Однак якщо позивач відмовився від адміністративного позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання адміністративного позову, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача.

7. Заява сторони про відкладення попереднього судового засідання.

Підстава – ч. 5 ст. 111 КАСУ. За заявою однієї зі сторін про неможливість прибуття до суду попереднє судове засідання може бути відкладено, якщо причини неприбуття будуть визнані судом поважними.

8. Заява позивача про відмову від позову під час підготовчого провадження.

Підстава – ч. 1. ст. 112 КАСУ. Позивач може відмовитися від адміністративного позову повністю або частково, а відповідач – визнати адміністративний позов повністю або частково. Відмова від адміністративного позову чи визнання адміністративного позову під час підготовчого провадження мають бути викладені в адресованій суду письмовій заяві, яку приєднують до справи.

9. Заява про розгляд справи у відсутність позивача.

Підстава – п. 2 ч. 1 ст. 128 КАСУ. Неприбуття в судове засідання позивача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністю.

10. Заява про розгляд справи у відсутності відповідача.

Підстава – п. 3 ч. 1 ст. 128 КАСУ. Неприбуття в судове засідання відповідача, який не є суб’єктом владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності.

11. Заява позивача про відмову від позову. Заява відповідача про визнання позову.

Підстава – ч. 1 ст. 136 КАСУ. Позивач може відмовитися від адміністративного позову, а відповідач – визнати адміністративний позов протягом всього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову від адміністративного позову чи визнання адміністративного позову викладено в адресованій суду письмовій заяві, цю заяву приєднують до справи.

12. Заява про зміну позовних вимог від позивача.

Підстави – ч. 1 ст. 137 КАСУ. Позивач може протягом всього часу судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши письмову заяву, яку приєднують до справи. До початку судового розгляду справи по суті позивач може змінити підставу або предмет адміністративного позову, подавши письмову заяву, яку приєднують до справи. Заява про зміну позовних вимог повинна відповідати вимогам, які встановлені цим Кодексом для позовних заяв.

У разі невідповідності такої заяви вимогам статті 106 цього Кодексу суд своєю ухвалою повертає її позивачеві. Ухвалу суду, прийняту за результатами розгляду питання про прийняття заяви про зміну позовних вимог, окремо не оскаржують.

13. Заява сторони про відтворення звукозапису й демонстрування відеозапису.

Підстава – ч. 1 ст. 146 КАСУ. Відтворення звукозапису і демонстрацію відеозапису проводять у залі судового засідання або в іншому спеціально обладнаному для цього приміщенні із зазначенням у журналі судового засідання основних технічних характеристик обладнання та носіїв інформації і часу відтворення (демонстрації). Після цього суд заслуховує пояснення осіб, які беруть участь у справі.

14. Заява сторони про фальшивість звуку та відеозаписів.

Підстава – ч. 4 ст. 146 КАСУ. Заяву про фальшивість звуко- і відеозаписів суд розглядає в порядку, встановленому для розгляду заяв про фальшивість письмових доказів.

15. Заява сторони про відкладення розгляду справи або оголошення перерви.

Підстава – ч. 1 ст. 150 КАСУ. Суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених цим Кодексом, а також у разі неможливості розгляду справи у зв’язку з необхідністю заміни судді (в результаті задоволення заяви про відвід чи з інших причин) або залучення до участі у справі інших осіб.

Наведені тут приклади та підстави для складання заяв не є виключними.

До органів Міністерства доходів та зборів (податкові органи) із застосуванням норм ПКУ

Адміністративний позов про скасування податкових повідомлень-рішень

До Запорізького окружного

адміністративного суду

Позивач: Приватне підприємство «РОЗА»

код 22222222

юридична адреса: вул. Леніна, буд. 34

м. Запоріжжя

60160

в особі директора Коваленка Сергія Сергійовича

т. 750-50-50

Відповідач: Державна податкова інспекція

у Київському районі м. Запоріжжя

Головного Управління Міндоходів

у Запорізькій області

вул. Чернишевська, 2

м. Запоріжжя

60002

тел. 700-50-50

АДМІНІСТРАТИВНИЙ ПОЗОВ про скасування податкових повідомлень-рішень

На підприємстві ПП «РОЗА» в період з 15.07.2013 р. до 02.08.2013 р. фахівцями ДПІ у Київському районі м. Запоріжжя було проведено планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.10 р. до 31.12.2012 р.

Результати перевірки оформлені актом за № 299 від 09.08.2013 р.

Згідно з висновками акту перевірки, встановлено порушення:

– п. 5.1, п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 ПКУ, в результаті чого донараховано податок на прибуток підприємств на загальну суму у сумі 236 898 грн;

– п.198.3 ст. 198 ПКУ, у результаті чого донараховано податок на додану вартість за квітень 2010 р. на суму 18 000 грн,

– п. 2.8 глави 2, п. 3.5 глави 3 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті України», у результаті чого перевищено залишки готівки в касі на загальну суму 3080,94 грн.

На акт перевірки підприємством подано заперечення.

Вказані заперечення на акт перевірки першим заступником начальником ДПІ було розглянуто. Відповідно до листа № 2111 від 11.09.2013 р. висновки акту перевірки залишено без змін.

За підсумками перевірки було прийнято податкові повідомлення рішення:

– № 000201 від 12.09.2013 р. про збільшення суми грошового зобов’язання по податку на прибуток у сумі 242 523,0 грн (за основним платежем – 236898,0 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями – 5625,0 грн).

– № 000222 від 12.09.2013 р. застосовано суму штрафних санкцій у розмірі 6161,88 грн.

Зазначені податкові повідомлення рішення ПП «РОЗА» отримало 18.09.13 р.

Вважаю, що податкове повідомлення-рішення № 000201 від 12.09.2013 р. про збільшення суми грошового зобов’язання по податку на прибуток є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню на підставі такого:

1. Стосовно встановлених порушень п. 5.1, п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», у результаті чого донараховано податок на прибуток підприємств на суму 22 500 грн.

Так, відповідно до п. 5.1. ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу (далі – валові витрати) – це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які купляє (виготовляє) такий платник податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення податкового обліку (п.п. 5.3.9 п.5.3. ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»).

Згідно з п.п. 5.2.1. п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», до складу валових витрат уводять суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв’язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3–5.7 цієї статті.

До висновку щодо порушення зазначених норм податковий орган дійшов, вважаючи, що придбані послуги від контрагента позивач не використовував у власній господарської діяльності.

Цей висновок відповідача спростовуємо таким.

Так, між ПП «РОЗА» (Замовник) та підприємством ТОВ «РОМАШКА» (Виконавець) було укладено договір № 1 від 02.12.2009 р. про надання послуг.

У п. 1.2 Договору наведено перелік послуг, які Виконавець зобов’язується надати Замовнику:

– підбір та визначення потенційних покупців;

– попередній аналіз пропозицій від третіх осіб;

– моніторинг інформації про діючи ціни на прокат кольорових металів;

– надання консультаційних послуг;

– інші.

Згідно з п. 1.3.1 Договору, прийом та оплату послуг підтверджено актом прийому-передання послуг.

ПП «РОЗА» протягом ІІ кварталу 2010 р. отримало від контрагента ТОВ «РОМАШКА» обумовлені послуги на загальну суму 108 000,0 грн, у тому числі ПДВ – 18000 грн та звіт про виконану роботу.

На виконання умов договору було складено акт прийому-передання маркетингових послуг з вивчення кон’юнктури ринку від 30.04.2010 р. № 1 на суму 90 000 грн.

Оплату робіт здійснено шляхом перерахування грошових коштів у сумі 108 000 грн.

Факт отримання робіт від підприємства «РОМАШКА» було відображено за даними бухгалтерського та податкового обліку підприємства.

Укладено договір від 02.12.2009 р. № 1; податкова накладна, акт здання послуг містять такі дані: про Замовника та Виконавця робіт, необхідні реквізити сторін, назви підприємств, перелік послуг, які були надані, загальну вартість робіт, окремим рядком виділено суми ПДВ.

Усі документи підписано уповноваженими особами та завірено печатками сторін.

Зазначені документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі, з огляду на ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 201.1., п. 201.8. ст. 201 ПКУ, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704; далі за текстом – Положення № 88), спричиняють втрату первинними документами юридичної сили й доказовості.

Відповідно до п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не дозволено відносити до складу валові витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами.

Платіжні документи засвідчують факт виконання Замовником робіт зобов’язань по оплаті вартості послуг за вказаним договором шляхом перерахування безготівкових грошових коштів. З огляду на приписи Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом», можна зробити висновок про те, що операції суб’єктів права з перерахування саме безготівкових грошових коштів є прозорими для контролю з боку Держави, оскільки здійснюються виключно у встановлений самою ж Державою спосіб – через банківські установи. Виписки з банківського рахунку засвідчують, що безготівкові кошти були списані з рахунків ПП «РОЗА», тобто вибули з його власності. Доказів повернення цих коштів до підприємства від ТОВ «РОМАШКА» акт перевірки не містить.

Таким чином, не має підстав стверджувати, що господарські взаємовідносини між підприємствами не були виконані та ПП «РОЗА» не має права відносити до складу валових витрат кошти, які сплачені контрагенту за виконані роботи.

Відповідно до вимог п.п. 11.2.1 п.11.2 ст. 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», датою збільшення валових витрат є період, протягом якого відбулася перша подія, або списання грошей в рахунок оплати, або оприбуткування товарів (робіт, послуг).

У нашому випадку мало місце як оплата робіт, так і їх фактичне виконання, що підтверджено відповідними первинними бухгалтерськими документами, які дають право ПП «РОЗА» на віднесення зазначених сум до складу валових витрат.

Необхідність здійснення тих або інших витрат, а так само їх зв’язок із власною господарською діяльністю визначає платник податку, оскільки суб’єкт підприємництва має право без обмеження здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству.

Доказів того, що придбані роботи від ТОВ «РОМАШКА» не було використано в господарській діяльності ПП «РОЗА», не існує.

Відповідно до вимог п. 138.2. ст. 138 ПК України, витрати, які враховують для визначення об’єкта оподаткування, визнають на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Таким чином, для включення сум до витрат достатньо лише зв’язку придбаних послуг з господарської діяльністю підприємця та наявність відповідних розрахункових документів, що підтверджують сплату сум.

Всі первинні документи стосовно взаємовідносин між підприємствами були надані під час проведення перевірки, що відображено в самому акті.

Але працівники ДПІ у Київському районі м. Запоріжжя, не враховуючи первинні документи між ПП «РОЗА» та ТОВ «РОМАШКА», доходять висновку про порушення підприємством вимог п.5.1 п 5.2. ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Згідно з вимогами ст. 42 Господарського кодексу України, підприємництво – це самостійна, ініціативна, систематична, виконувана на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб’єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Таким чином, мета підприємницької діяльності – це одержання прибутку, але, на жаль, його ніхто не може гарантувати. Підприємство, здійснюючи господарську діяльність, може понести збитки й непередбачені витрати.

Необхідність здійснення тих або інших витрат, а так само їх зв’язок із власною господарською діяльністю визначає власне платник податку, оскільки суб’єкт підприємництва має право без обмеження здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству.

Обсяг та цільове призначення наданих послуг повністю відповідає меті здійснення господарської діяльності ПП «РОЗА».

Так, основним видом діяльності ПП «РОЗА», згідно зі Статутом та довідкою з ЕДРПОУ, є операції з придбання та продажу кольорового металопрокату (алюміній, бронза, мідь і т. ін.).

Актом перевірки встановлено, що ПП «РОЗА» за період з 01.04.2010 р. до 31.03.2011 р. задекларувало валовий дохід у розмірі 2 059 099 грн (арк. 4 акта перевірки).

У штаті підприємства відсутня посада з вивчення ринку попиту та збуту металу. Відповідно, здійснюючи господарську діяльність з купівлі та продажу кольорового металопрокату, підприємство потребувало послуг з підбирання та пошуку потенціальних покупців та вивчення ринку кольорових металів. Зазначені послуги було надано саме ТОВ «РОМАШКА».

Так, у акті прийому-передання послуг № 1 від 30 квітня 2010 р. зазначено, що контрагент виконав послуги посередника з вивчення кон’юнктури ринку кольорового металопрокату, латунних прутків у м. Харкові та в інших регіонах України, проведено переговори та розроблено проекти договорів поставки та купівлі-продажу між ПП «РОЗА» та знайденими покупцями. У звіті виконавця детально висвітлено нюанси попиту на певні кольорові метали, а також ті, які не користуються попитом, наведено основних конкурентів ПП «РОЗА» та перелік підприємств – покупців кольорових металів.

Зазначену інформацію ПП «РОЗА» використало у власній господарської діяльності, та наступного місяця було укладено договори на поставку та купівлю-продаж кольорового металу з новими покупцями.

Додатково зазначаємо, що під час винесення податкового повідомлення-рішення щодо збільшення суми грошового зобов’язання по податку на прибуток ДПІ у Київському районі м. Запоріжжя порушило норми п. 102.1 ст. 102 ПКУ.

Так, відповідно до п. 102.1 ст. 102 ПКУ, орган контролю, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов’язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше завершення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов’язань, нарахованих органом контролю, а якщо таку податкову декларацію було надано пізніше – за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку орган контролю не визначає суму грошових зобов’язань, платника податків вважають вільним від такого грошового зобов’язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У нашому випадку, приймаючи податкове повідомлення-рішення, ДПІ у Київському районі м. Запоріжжя виходить за межі 1095 днів! Так, акт прийому-передання послуг датовано 30.04.2010 р. Того самого дня його було оприбутковано по бухгалтерії підприємства, а оплачену суму – 28.04.2010 р. В той же час порушення податковий орган встановлює актом перевірки від 09.08.2013 р., а податкове повідомлення-рішення приймає взагалі 12 вересня 2013 р., тобто виходячи за межі 1095 днів.

2. Стосовно порушення п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 ПКУ, в результаті чого донараховано податок на прибуток підприємств на суму 214 398 грн.

Згідно з п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 ПКУ, інші доходи містять: вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначену на рівні не нижче від звичайної ціни; суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді; безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводять між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Так, податкова інспекція вважає, що ПП «РОЗА» безоплатно отримало від підприємства ТОВ «РОМАШКА» товари, оскільки не бере до уваги векселі, якими розрахувалось наше підприємство з постачальником, мотивуючи це відсутністю доказів про придбання векселів.

Так, підприємство ТОВ «РОМАШКА» (Продавець) уклало договір купівлі-продажу товарів (прокату кольорового металу) № /01/01 від 04.01.2011 р. з ПП «РОЗА» (Покупець).

На виконання вимог договору підприємство «РОМАШКА» поставило позивачеві прокат кольорового металу (пруток, плита, труба мідна, заготовка бронзова, латунь ливарна шестигранник та інше), що підтверджено видатковими накладними, податковими накладними.

ПП «РОЗА» за поставлений товар провело розрахунок векселями на загальну суму 932 167,06 грн.:

– вексель АА № 1111111 від 26.12.2011р. на суму 300000 грн;

– вексель АА № 2222222 від 26.12.2011р. на суму 332167,06 грн;

– вексель АА № 3333333 від 26.12.2011р. на суму 300000 грн.

Передання векселів оформлено актом прийому-передання векселів від 26.12.2011 р.

Оскільки наше підприємство самостійно виписало (емітувало) векселі підприємству «РОМАШКА», а не отримало їх від іншого підприємства, то, відповідно, будь-яких доказів про придбання зазначених векселів від інших підприємств не має.

Видання вказаних векселів було проведено по бухгалтерії за рахунками 63 та 621.

З огляду на викладені обставини, висновки акта перевірки не відповідають вимогам чинного законодавства України, не підтверджені документально, тож відповідне податкове повідомлення-рішення, прийняте на їх підставі, підлягає скасуванню як незаконне.

Керуючись вимогами, ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», ст. 20, 56, 198 ПКУ, ст. ст. 3, 17, 104, 105, 106 КАС України,

ПРОШУ СУД:

Скасувати податкове повідомлення – рішення № 000201 від 12.09.2013 р. про збільшення суми грошового зобов’язання по податку на прибуток у сумі 242 523,0 грн (за основним платежем – 236 898,0 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями – 5625,0 грн).

Додатки:

1. Оригінал квитанції про сплату судового збору (2294 грн) на 1 аркуші.

2. Копія акта перевірки від 09.08.2013р. на 29 аркушах.

3. Копія податкового повідомлення-рішення № 000201 від 12.09.2013 р.

4. Копія рішення загальних зборів № 2 від 14.09.10 р.

5. Копія наказу про призначення директора № 23 від 27.09.10 р.

6. Копії документів стосовно взаємовідносин з ТОВ «РОМАШКА» на 55 аркушах.

7. Копія позову для відповідача по справі з копіями документів.

Директор приватного підприємства «РОЗА» С. С. Коваленко

Адміністративний позов про скасування наказу та визнання дій протиправними

До Запорізького окружного

адміністративного суду

Позивач: Приватне підприємство «РОЗА»

код 22222222

юридична адреса:

вул. Леніна, буд. 34

м. Запоріжжя

60160

в особі директора Коваленка Сергія Сергійовича

т. 750-50-50

Відповідач: Державна податкова інспекція

у Київському районі м. Запоріжжя

Головного Управління Міндоходів

у Запорізькій області

вул. Чернишевська, 2

м. Запоріжжя

60002

тел. 700-50-50

АДМІНІСТРАТИВНИЙ ПОЗОВ про скасування наказу та визнання дій протиправними

ПП «РОЗА» 02.02.1999 р. зареєстровано виконавчим комітетом Запорізької міської ради як юридична особа, про що видано свідоцтво про державну реєстрацію серії А11 № 111111.

Взято на податковий облік 16.02.1999 р. у ДПІ у Київському районі м. Запоріжжя за номером 10000.

08 серпня 2013 р. фахівцем ДПІ у Київському районі м. Запоріжжя було проведено позапланову невиїзну документальну перевірку ПП «РОЗА» з питань перевірки відносин з ТОВ «РОМАШКА» за період від 01.04.2011 р. до 30.04.2011 р.

За підсумками перевірки було складено акт № 1000 від 06.08.2013 р. Згідно з висновками акта:

– порушено ст. ст. 187 ПКУ, у результаті чого завищено податкові зобов’язання упродовж квітня 2011 р. на суму 31 857,60 грн;

– п. 198.2, п. 198.3, ст. 198 ПКУ, у результаті чого завищено податковий кредит упродовж квітня 2011 р. на суму 30 637,0 грн.

Вважаємо, що перевірку було проведено незаконно, висновки акта зроблені з перевищенням повноважень податковим органом.

Що стосується безпідставності винесення наказу № 01/01 від 19.07.2013 р., то, відповідно до ст. 21 ПКУ, посадові особи органів контролю зобов’язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно згідно з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно з п. 20.1.4 ПКУ, органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків у порядку, встановленому цим Кодексом.

Стаття 78 ПКУ містить перелік обставин, за наявності яких здійснюють позапланову документальну перевірку.

Так, як зазначено в акті перевірки, юридичною підставою для її проведення є п.п. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПКУ.

Згідно з п.п. 78.1.1 ст. 78 ПКУ, документальну позапланову виїзну перевірку здійснюють за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації, згідно з якою виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов’язковий письмовий запит органу державної податкової служби протягом 10 робочих днів від дня отримання запиту.

Таким чином, обов’язковою умовою для здійснення позапланової перевірки є:

1) виявлені за наслідками перевірок інших платників податків факти, що свідчать про порушення платником податків законодавства;

2) направлення запиту податковим органом та ненадання платником податків відповіді на запит ДПС.

1. Так, підставою для видання наказу про проведення позапланової повірки ПП «РОЗА» стало отримання акта невиїзної позапланової перевірки контрагента позивача ТОВ «РОМАШКА» від 09.06.2011 р. за № 600.

По-перше, слід звернути увагу, що акт перевірки контрагента було складено аж за два роки до проведення нашої перевірки. Між тим позивач своєчасно надає звітність до податкового органу, тож з урахуванням наявних баз зіставлення в розрізі контрагентів у разі невідповідності у сумах податкових зобов’язань та податкового кредиту між ними ця інформація одразу доступна відповідачеві. Відсутність до отримання акта перевірки ТОВ «РОМАШКА» будь-яких зауважень до ПП «РОЗА» стосовно взаємовідносин контрагентів свідчить про те, що ТОВ «РОМАШКА» увів до складу податкових зобов’язань суми ПДВ, зазначені у податкових накладних, виданих нашому підприємству, що безпосередньо свідчить про неправомірність висновку відповідача щодо зменшення сум податкового кредиту позивача, який можна трактувати як спробу накласти на позивача обов’язок щодо подвійної сплати податку на додану вартість.

По-друге, згідно з п. 3 «Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства», затвердженого наказом ДПА України № 984 від 22.12.2010 р., акт – службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Інформація, що міститься в акті (довідці) документальної перевірки, не підлягає розголошенню посадовими (службовими) особами органу державної податкової служби, а також переданню в інші органи, за винятком випадків, передбачених законом (п. 9).

Відповідно до п.п. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 ПКУ, орган контролю зобов’язаний самостійно визначити суму грошових зобов’язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від’ємного значення об’єкта оподаткування податком на прибуток або від’ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо, зокрема, дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов’язань, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнювальних розрахунках.

Згідно з абз. 2 п. 58.1 ст. 58 ПКУ, податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов’язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від’ємного значення об’єкта оподаткування податком на прибуток або від’ємного значення суми податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на органи контролю, відповідно до якої було зроблено розрахунок або перерахунок грошових зобов’язань платника податків; суму грошового зобов’язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного (збільшеного) бюджетного відшкодування та/або зменшення від’ємного значення результатів господарської діяльності або від’ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов’язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності.

Таким чином, про наявність порушень вимог податкового законодавства можуть свідчити виключно податкові повідомлення-рішення про донарахування податків, а не факт складення акта перевірки.

У будь-якому разі, отримавши акт перевірки, податковий орган не звільняється від обов’язку щодо самостійного встановлення факту порушень законодавства платником податків.

Оскільки відповідні податкові повідомлення-рішення про нарахування сум контрагенту позивача – ТОВ «РОМАШКА» податковий орган не приймав, відповідно, факт встановлення порушень податкового законодавства відсутній. Тобто підстав для видання наказу про проведення перевірки по пп. 78.1.1 п.78.1 ст. 78 ПКУ також немає.

По-третє, ПП «РОЗА» на письмовий запит ДПІ надало відповідь № 01/06 та усі первинні документи стосовно взаємовідносин з ТОВ «РОМАШКА» та подальшої реалізації придбаного товару, що було відображено на стор. 4—17 акта перевірки.

Таким чином, у відповідача не було законних підстав для проведення документальної позапланової невиїзної перевірки підприємства.

По-четверте, під час проведення перевірки порушено вимоги п. 78.4 ст. 78 ПК України, яка передбачає, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник органу державної податкової служби приймає рішення, яке оформлюють наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надають лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Між тим, згідно з наказом № 01/01 від 19.07.2013 р. та повідомленням № 100 від 19.07.2013 р., перевірку ПП «РОЗА» проводили 1 робочий день – 31.07.2013 р. Зазначений наказ та направлення позивач отримав лише 02.08.2013 р., тобто не до початку перевірки, а вже після її фактичного проведення.

Це є прямим порушенням п. 78.4 ст. 78 ПКУ та підставою для визнання дій щодо проведення перевірки незаконними.

Висновки акта перевірки, яка проведена з порушеннями вимог законодавства, не можуть використовуватися податковою інспекцією у подальшому.

2. В акті перевірки ДПІ робить висновок щодо порушення з боку підприємства вимог п. 198.2, п. 198.3 ст. 198, ПКУ.

Так, відповідно до п. 198.2. ст. 198 ПКУ, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважають дату тієї події, що відбулася раніше:

– дату списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

– дату отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 ПКУ, податковий кредит звітного періоду визначають, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище від рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складають із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з:

– придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

– придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі під час їх імпорту, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи почали такі товари/послуги та основні фонди використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Висновку щодо порушень вимог зазначених статей податковий орган дійшов, спираючись лише на отриманий акт позапланової невиїзної перевірки ТОВ «РОМАШКА».

Слід зазначити, що ПП «РОЗА» та ТОВ «РОМАШКА» не є пов’язаними особами, здійснюють господарську діяльність одне окремо від іншого, не звітують одне перед одним, тож позивач не мав законних підстав перевіряти, як, яким чином, за яких умов його контрагент здійснює власну господарську діяльність.

Укладений договір постачання з ТОВ «РОМАШКА», видаткові накладні, податкові накладні підписано уповноваженими особами та завірено печатками сторін.

Зазначені документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі, зважаючи на ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 201.1., п. 201.8. ст. 201 ПКУ, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704; далі за текстом – Положення № 88), спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.

Платіжні документи засвідчують факт виконання позивачем зобов’язань стосовно оплати вартості послуг за вказаним договором шляхом перерахування безготівкових грошових коштів. З огляду на приписи Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом», операції суб’єктів права з перерахування саме безготівкових грошових коштів є прозорими для контролю з боку Держави, оскільки здійснюють їх виключно у встановлений самою ж Державою спосіб – через банківські установи. Виписки з банківського рахунку засвідчують, що безготівкові кошти були списані з рахунків ПП «РОЗА», тобто вибули з його власності. Доказів повернення цих коштів до нього, наявності у підприємства та його контрагента спільного інтересу щодо їх отримання ТОВ «РОМАШКА» (це могло б бути в разі пов’язаності цих осіб) акт перевірки не містить.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПКУ, не належать до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв’язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.8. ст. 201 ПКУ, право на нарахування податку та складання податкових накладних надають виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

До того ж, згідно з пп. а) п. 198.1 ст. 198 ПКУ, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПКУ, податкову накладну видають платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та вона є підставою для нарахування сум податку, що належать до податкового кредиту.

У нашому випадку мало місце як оплата товару, так і отримання податкових накладних, тобто наявні усі первинні документи, які надають право на віднесення сум зазначених у податкових накладних до складу податкового кредиту.

ТОВ «РОМАШКА» на час видання податкових накладних було зареєстроване як платник податку на додану вартість, про що видано відповідне свідоцтво.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, було внесено до нього, то такі відомості вважають достовірними та можуть бути використані в спорі з третьою особою, поки до них не внесено відповідні зміни.

Юридична правоздатність та дієздатність (юридичної оосби) виникає та припиняється від моменту внесення до Єдиного держвного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців відомостей щодо виключення даної юридичної особи з реєстру, тобто, відповідно до п. 4 ст. 91 ЦК України, юридична особа мала цивільну правоздатність.

На час здійснення господарської операції (квітень 2011 р.) підприємство розміщувалось за своїм місцезнаходженням, стан юридичної особи зареєстровано.

Тобто Замовник ПП «РОЗА», отримавши від ТОВ «РОМАШКА» товар та податкові накладні, придбав право на податковий кредит.

Відповідно до ст. 187.1 ПКУ, датою виникнення податкових зобов’язань з постачання товарів/послуг вважають дату, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця / замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів / послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів /послуг за готівку – дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої – дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів – дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг – дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

У нашому випадку товар, отриманий від ТОВ «РОМАШКА», було реалізовано (відвантажено) таким покупцям, оплату за товар здійснено через безготівковий рахунок. Всі документи про подальшу реалізацію були надані під час проведення перевірки, що дістало відображення на стор. 4—13 акта перевірки.

Таким чином, підприємством ПП «РОЗА» не було завищено податкових зобов’язань на суму 31 857 грн та податкового кредиту на загальну суму 30 637,0 грн.

3. В акті позапланової невиїзної перевірки ПП «РОЗА» від 06.08.2013 р. викладено висновки з приводу нереальності здійснення господарських операцій Позивачем як щодо придбання, так і подальшої реалізації продукції, отриманої від ТОВ «РОМАШКА».

Єдиною підставою для встановлення нереальності здійснення господарських операцій з придбання продукції позивачем та подальшої її реалізації став факт отримання акта невиїзної перевірки ТОВ «РОМАШКА» та встановлення в акті непідтвердження реального здійснення господарської діяльності суб’єкта господарювання.

Між тим, ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо його не визнано судом недійсним.

Таким чином, зробити висновок щодо недійсності правочину можуть тільки органи судової влади, що належить до їхньої компетенції. Такої думки дотримується Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р.

Отже, для визнання правочину недійсним потрібний судовий розгляд справи. За умови подання позову суб’єктом господарської діяльності така справа буде підсудна відповідному господарському суду, у разі ж звернення суб’єкта владних повноважень справа буде підсудна адміністративному суду.

Повноваження на встановлення законності правочину, за яким платником податків було сформовано валові витрати обігу та виробництва або податковий кредит з ПДВ, зменшено суму отриманого в межах звітного податкового кредиту доходу, належать до виключної прерогативи судових органів.

Податковий орган не звертався з позовними вимогами до суду про визнання правочину недійсним.

При цьому, зважаючи на приписи п. 6 розділу І та п. 5.2 розділу ІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства (затверджено наказом ДПА України від 22.12.2010 р. № 984, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.01.2011 р. за № 34/18772; далі за текстом – Порядок № 984), до набуття законної сили рішенням суду про визнання недійсним правочину, за яким платником податків було сформовано валові витрати обігу та виробництва або податковий кредит з ПДВ чи зменшено суму отриманого в межах звітного податкового періоду доходу, податковий орган не має правових підстав для відображення в акті перевірки судження про вчинення таким платником порушення податкового законодавства щодо правильності та повноти справляння податків за цим правочином.

Таким чином, у разі, якщо у законі прямо не встановлено недійсність правочину та немає судового рішення по справі про визнання недійсним правочину, за яким платником податків було сформовано податковий кредит з ПДВ та податкові зобов’язання, податковий орган не має правових підстав для відображення в акті перевірки судження про вчинення таким платником порушення податкового законодавства щодо правильності та повноти справляння податків за цим правочином.

Зобов’язання між сторонами виконані у повному обсязі, тому підстав для визнання договорів поставки нікчемними, а також визнання усіх зобов’язань та документів, виданих за договорами, не існує.

При цьому слід звернути увагу, що товар, придбаний у контрагента (електроприлади), був згодом реалізований заводам (ПАТ «КВІТКА» та іншим), що також свідчить про реальність укладених угод.

Таким чином, ДПІ, визнавши угоди, укладені між ПП «РОЗА» і ТОВ «РОМАШКА» щодо поставки товару, та подальші угоди щодо його реалізації нікчемними безпосередньо в акті перевірки, вийшла за межі своїх повноважень і самостійно, поза судовою процедурою незаконно визнала їх такими, що до того ж спростовано наданими документами.

Інших мотивів зменшення сум податкового кредиту та податкових зобов’язань підприємству, окрім отримання акта проведення позапланової невиїзної перевірки ТОВ «РОМАШКА», ДПІ в основу висновків акту перевірки не поклала.

4. За результатами акта перевірки від 06.08.2013 р. до електронної бази даних «Деталізована інформація по платнику податку на додану вартість щодо результатів автоматичного зіставлення податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПС Україні» ДПІ були відкориговані суми податкового кредиту та податкових зобов’язань ПП «РОЗА».

Так, позивач почав отримувати від наших контрагентів, наступних покупців товару, відомості про проведення стосовно них перевірок щодо взаємовідносин з нашим підприємством у зв’язку з використанням податковими органами висновків акта перевірки по ПП «РОЗА», яким встановлені ознаки фіктивної господарської діяльності позивача, в результаті чого встановлено завищення податкових зобов’язань.

Вважаємо, що сам по собі акт податкового органу без прийняття податкових повідомлень-рішень не може мати будь-яких юридичних наслідків для платника податків. Але Відповідач використовує висновки акту перевірки у своїй діяльності, вносить зміни до баз даних, коригує податкові показники підприємства, що у подальшому позначається на його господарській діяльності.

Враховуючи вищенаведене, вважаємо, що Відповідачем було порушено законодавчо встановлений порядок та спосіб проведення позапланової невиїзної перевірки, а отже, дії ДПІ щодо проведення перевірки та внесення змін до електронної бази даних на підставі акта перевірки є протиправними.

На підставі викладеного та керуючись статтями 17, 104, 106, 107, КАС України,

ПРОШУ СУД:

1. Скасувати наказ Державної податкової інспекції у Київському районі м. Запоріжжя головного управління Міндоходів у Запорізькій області № 01/01 від 19.07.2013 р. «Про проведення документальної невиїзної позапланової перевірки ПП „РОЗА“ щодо взаємовідносин з ТОВ „РОМАШКА“».

2. Визнати протиправними дії Державної податкової інспекції у Київському районі м. Запоріжжя головного управління Міндоходів у Запорізькій області щодо проведення документальної невиїзної позапланової перевірки ПП «РОЗА» щодо взаємовідносин з ТОВ «РОМАШКА», результати якої оформлені актом № 1000 від 06.08.2013 р.

3. Зобов’язати Державну податкову інспекцію у Київському районі м. Запоріжжя головного управління Міндоходів у Запорізькій області скасувати записи щодо змін сум податкового кредиту та податкових зобов’язань з податку на додану вартість ПП «РОЗА», які були внесені до електронної бази даних «Деталізована інформація по платнику податку на додану вартість щодо результатів автоматичного зіставлення податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПС Україні» за наслідками акта № 1000 від 06.08.2013 р.

Додатки:

Усього на 44 арк.

1. Докази сплати судового збору (35,0 грн).

2. Копія наказу № 01/01 від 19.07.13 р.

3. Копія направлення № 100 від 19.07.13 р.

4. Копія акта перевірки на 18 аркушах.

5. Копія адміністративного позову для Відповідача з додатками.

«____» _________ 2013 р. Директор ПП «РОЗА»_______ С. С. Коваленко

Адміністративний позов про скасування наказу про призначення перевірки

До Запорізького окружного

адміністративного суду

Позивач: Приватне підприємство «РОЗА»

код 22222222

юридична адреса:

вул. Леніна, буд. 34

м. Запоріжжя

60160

в особі директора Коваленка Сергія Сергійовича

т. 750-50-50

Відповідач: Державна податкова інспекція

у Київському районі м. Запоріжжя

Головного Управління Міндоходів

у Запорізькій області

вул. Чернишевська, буд. 2

м. Запоріжжя

60002

тел. 700-50-50

АДМІНІСТРАТИВНИЙ ПОЗОВ про скасування наказу про призначення перевірки

Підприємством ПП «РОЗА» 07.08.2013 р. було отримано копію наказу № 01/01 Державної податкової інспекції у Київському районі м. Запоріжжя головного управління Міндоходів у Запорізькій області від 05.08.2013 р. про проведення документальної позапланової виїзної перевірки підприємства з фірмою ТОВ «РОМАШКА» з податку на додану вартість за лютий, березень, квітень 2010 р., за травень 2011 р., за січень 2012 р. та податку на прибуток за 2010, 2011, 2012 роки з питань перевірки вимог податкового законодавств.

Із вказаним наказом ДПІ та діями працівників стосовно проведення перевірки погодитися неможливо з огляду на таке:

1. Відсутні підстави для проведення вказаної перевірки.

У наказі як підставу для проведення перевірки визначено вимоги п.п. 78.1.1 п.78.1 ст. 78 ПК України.

Згідно з нормами вказаної статті Закону, документальна позапланова виїзна перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин:

«78.1.1. за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов’язковий письмовий запит органу державної податкової служби протягом 10 робочих днів від дня отримання запиту».

На думку платника податків, про наявність порушень вимог податкового законодавства можуть свідчити виключно податкові-повідомлення рішення про донарахування податків.

Наскільки відомо підприємству, перевірки підприємства ТОВ «РОМАШКА» не було проведено та підприємству не було донараховано податки по взаємовідносинах з ПП «РОЗА». Відповідні податкові-повідомлення рішення податковий орган також не виносив.

2. Підприємство ПП «РОЗА» вже було перевірено працівниками ДПІ за визначений в наказі період, а саме:

– за наслідками документальної планової перевірки ДПІ було складено акт за № 16 від 16.03.2012 р. за результатами перевірки підприємства з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.10.2010 р. до 31.12.2011 р.;

– за наслідками документальної планової перевірки ДПІ було складено акт за № 30 від 21.06.2013 р. за результатами перевірки підприємства з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.01.2012 р. до 31.12.2012 р.

Відповідно до вимог п.п. 78.1.12 п. 78.1 ст. 78 ПК України, органом державної податкової служби вищого рівня в порядку контролю за діями або бездіяльністю посадових осіб органу державної податкової служби нижчого рівня здійснено перевірку документів обов’язкової звітності платника податків або матеріалів документальної перевірки, проведеної органом нижчого рівня, і виявлено невідповідність висновків акта перевірки до вимог законодавства або неповне з’ясування під час перевірки питань, що повинні бути з’ясовані під час перевірки для винесення об’єктивного висновку щодо дотримання платником податків вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Рішення про проведення документальної позапланової перевірки в цьому випадку приймає орган державної податкової служби вищого рівня лише в тому разі, коли стосовно посадових осіб органу державної податкової служби нижчого рівня, які проводили документальну перевірку зазначеного платника податків, розпочато службове розслідування або порушено кримінальну справу;

У цьому випадку період перевірки з 2010 до 2012 р. вже було перевірено працівниками податкового органу.

Виключенням цих обставин є можливість проведення перевірки періоду, який було перевірено працівниками ДПІ тільки вищим органом (Головним Управлінням Міндоходів у Запорізькій області) за наявності службового розслідування або порушення кримінальної справи стосовно посадових осіб державної податкової служби нижчого рівня.

Однак наказ про проведення перевірки у цьому випадку приймає вищий орган.

Таким чином, вважаємо, що під час винесення наказу № 01/01 від 05.08.2013 р. були порушені вимоги ст. ст. 77, 78 ПК України.

Керуючись, ст. ст. 2, 3, 17, 104, 105, 106 КАС України,

ПРОШУ СУД:

1. Визнати незаконними дії Державної податкової інспекції у Київському районі м. Запоріжжя головного управління Міндоходів у Запорізькій області щодо призначення документальної позапланової виїзної перевірки ПП «РОЗА» з податку на додану вартість та податку на прибуток за 2010–2012 роки.

2. Скасувати наказ Державної податкової інспекції у Київському районі м. Запоріжжя головного управління Міндоходів у Запорізькій області за № 01/01 від 05.08.2013 р. про проведення позапланової документальної виїзної перевірки підприємства ПП «РОЗА» з податку на додану вартість та податку на прибуток за 2010–2012 роки.

Додатки:

1. Оригінал квитанції про сплату судового збору.

2. Копія наказу № 01/01 від 05.08.2013 р.

3. Копія направлення № 10 та № 11 від 06.08.2013 р.

4. Копія позову для відповідача.

«___» ________ 2013 р. Директор ПП «РОЗА» _______ С. С. Коваленко

Адміністративний позов про визнання дій незаконними

До Запорізького окружного

адміністративного суду

Позивач: Приватне підприємство «РОЗА»

код 22222222

юридична адреса: вул. Леніна, буд. 34

м. Запоріжжя,

60160

в особі директора Коваленка Сергія Сергійовича

т. 750-50-50

Відповідач 1: Державна податкова інспекція

у Київському районі м. Запоріжжя

Головного Управління Міндоходів

у Запорізькій області

вул. Чернишевська, буд. 2

м. Запоріжжя

60002

тел. 700-50-50

Відповідач 2:

Міністерство доходів і зборів України

Львівська площа, буд. 8

м. Київ

01053

тел. 044-272-51-59

АДМІНІСТРАТИВНИЙ ПОЗОВ про визнання дій незаконними

ПП «РОЗА» 02.02.1999 р. було зареєстровано виконавчим комітетом Запорізької міської ради як юридичну особу, про що видане свідоцтво про державну реєстрацію серії А11 № 111111.

Взято на податковий облік 16.02.1999 р. у ДПІ у Київському районі м. Запоріжжя за номером 10000.

ПП «РОЗА», відповідно до свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість від 16.04.2007 р. № 100, виданого ДПІ у Київському районі м. Запоріжжя, є платником податку на додану вартість (ідентифікаційний податковий номер – 2222222222222).

Податковим кодексом України, а саме п. 201.1, передбачено обов’язок платника податку надати покупцеві (отримувачеві) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) одним із таких способів:

– у паперовому вигляді;

– в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

У податковій накладній зазначено в окремих рядках такі обов’язкові реквізити: порядковий номер податкової накладної; дату виписування податкової накладної; повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи, або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, – продавця товарів/послуг; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкову адресу фізичної особи – продавця, зареєстрованої як платник податку; повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, – покупця (отримувача) товарів/послуг; опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; ціну постачання без урахування податку; ставку податку та відповідну суму податку в цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; вид цивільно-правового договору; код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України); номер та дату митної декларації, за якою було здійснено митне оформлення товару, ввезеного на митну територію України.

Згідно зі ст. 201.10 ПКУ, підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яку надсилають протягом операційного дня.

Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.

Якщо надіслані податкові накладні та/або розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених відповідно пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, протягом операційного дня продавцеві надсилають квитанцію в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді із зазначенням причин.

Якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, таку податкову накладну вважають зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється не пізніше п’ятнадцяти календарних днів, наступних за датою їх складання.

Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних встановлено Кабінетом Міністрів України. Покупець має право звіряти дані отриманої податкової накладної на відповідність із даними Єдиного реєстру податкових накладних.

Відсутність факту реєстрації платником податку – продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцеві на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов’язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов’язань за відповідний звітний період.

Таким чином, платники податку на додану вартість – постачальники товарів (робіт, послуг) на підставі ПКУ зобов’язані складати і направляти за допомогою телекомунікаційного зв’язку у Державну податкову службу України (Міністерство доходів і зборів України) податкові накладні для реєстрації їх в Єдиному реєстрі податкових накладних.

26.07.2013 р. до Державної податкової служби України ПП «РОЗА» було надіслано засобами електронного зв’язку податкову накладну № 1 від 16.07.2013 р.

Про те, що надіслану податкову накладну було доправлено до податкового органу 26.07.2013р. о 09.13 год, свідчить квитанція № 1, що надійшла на електронну адресу ПП «РОЗА».

Однак у квитанції зазначено, що «документ не прийнято. За необхідності виправте документ та відправте його знову.

Виявлені помилки: місцезнаходження юридичної особи продавця товарів/послуг, вказане у документі, не відповідає інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

Таким чином, єдиною підставою для неприйняття податкової накладної стало, на думку Державної податкової служби України, відображення в податковій накладній від 16.07.2013 р. № 1 адреси, яка не відповідає реальному місцезнаходженням підприємства. При цьому було зроблено посилання на інформацію, яка міститься в Єдиному державному реєстрі.

Як нам повідомили у ДПІ у Київському районі м. Запоріжжя, податкові накладні у нас не приймають у зв’язку з присвоєнням нашому підприємству стану 9, про що надіслано повідомлення Ф. 18-ОПП до державного реєстратора (відсутність юридичної особи за місцезнаходженням).

Згідно з наказом від 09.12.2011 р. № 1588 Міністерства фінансів України, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 грудня 2011 р. за № 1562/20300 «Про затвердження Порядку обліку платників податків і зборів»,

«Пункт 12.3. У разі неможливості вручення платнику податків довідки, свідоцтва, листа чи будь-якого іншого документа, направленого органом державної податкової служби, у зв’язку з відсутністю платника податків за місцезнаходженням (місцем проживання) замість акта перевірки місцезнаходження (місця проживання) платника податків оформлюється довідка про неможливість вручення документа платнику податків із зазначенням причин та додаванням відповідних документів (за наявності). Заміна акта довідкою не проводиться, якщо іншими нормативно-правовими актами передбачено складання акта <…>

Пункт 12.4. Щодо кожного платника податків, стосовно якого виявлена відсутність його за місцезнаходженням (місцем проживання) та нез’ясоване його фактичне місцезнаходження (місце проживання), підрозділ органу державної податкової служби, який з’ясував зазначений факт, готує та передає підрозділам податкової міліції запит на встановлення місцезнаходження (місця проживання) платника податків за встановленою формою.

Пункт 12.5. Якщо за результатами заходів щодо встановлення фактичного місцезнаходження юридичної особи підрозділами податкової міліції буде підтверджено відсутність такої особи за місцезнаходженням або встановлено, що фактичне місцезнаходження юридичної особи не відповідає зареєстрованому місцезнаходженню, керівник (заступник керівника) органу державної податкової служби приймає рішення про направлення до відповідного державного реєстратора повідомлення про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням за ф. № 18-ОПП для вжиття заходів, передбачених частиною дванадцятою статті 19 Закону».

Таким чином, законодавчо передбачено певний порядок прийняття та направлення повідомлення Ф-18ОПП до державного реєстратора.

1. Направлення платнику податків довідки, свідоцтва, листа чи будь-якого іншого документа податковим органом, неможливість його вручення та оформлення довідки про неможливість вручення документа платнику податків.

2. Направлення підрозділам податкової міліції запиту на встановлення місцезнаходження (місця проживання) платника податків за встановленою формою.

3. Підрозділи податкової міліції встановлюють, що фактичне місцезнаходження юридичної особи не відповідає зареєстрованому місцезнаходженню.

Однак жодне із зазначених необхідних умов щодо складення та направлення державному реєстратору повідомлення 18-ОПП не могло мати місце з огляду на таке.

Так, ПП «РОЗА» від моменту реєстрації і до цього дня розташоване за юридичною адресою: 60160 м. Запоріжжя, вул. Леніна, буд. 34, що підтверджено такими документами:

1. Свідоцтво про державну реєстрацію.

2. Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб (ЄДРПОУ) та фізичних осіб – підприємців від 24.07.2013 р.

3. Довідка ЕДРПОУ.

4. Довідка про взяття на облік платника податків.

5. Свідоцтво про держреєстрацію платника податку на додану вартість.

6. Договір оренди нежитлового приміщення.

7. Лист ДПІ у Київському району м. Запоріжжя № 100 від 15.04.2013 р., надісланий на адресу ПП «РОЗА» та отриманий підприємством.

8. Довідка про результати проведення зустрічної звірки від 08.05.13 р. № 28.

9. Лист ДПІ у Київському району м. Запоріжжя № 201 від 14.06.2013 р. надісланий на адресу ПП «РОЗА» та отриманий підприємством; відповідь на лист позивача № 21/06-13 від 21.06.13 р.

Відповідно до ч. 11 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців», юридична особа зобов’язана подавати (надсилати) щороку протягом місяця, що настає за датою державної реєстрації, починаючи з наступного року, державному реєстратору для підтвердження відомостей про юридичну особу реєстраційну картку про підтвердження відомостей про юридичну особу.

У разі її неподання (або повернення поштового відправлення, надісланого держреєстратором на юридичну адресу особи), держреєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням. А це, у свою чергу, може стати підставою для анулювання ПДВ-реєстрації (п. 184.1 ПКУ).

Так, згідно з Описом документів від 15 серпня 2012 р., що надає юридична особа державному реєстратору для проведення реєстраційної дії «Підтвердження відомостей про юридичну особу», ПП «РОЗА» надала державному реєстратору всі необхідні документи для підтвердження відомостей, у тому числі і про місцезнаходження.

Згідно з Описом документів від 25 квітня 2013 р., що надає юридична особа державному реєстратору для проведення реєстраційної дії «Підтвердження відомостей про юридичну особу», ПП «РОЗА» надала державному реєстратору всі необхідні документи для підтвердження відомостей, у тому числі і про місцезнаходження.

Однак у зв’язку з отриманням від податкового органу повідомлення Ф 18-ОПП, державний реєстратор 18.07.2013 р. знов направив до позивача повідомлення про необхідність подання реєстратору реєстраційної картки про підтвердження відомостей.

Згідно з Описом документів від 24 липня 2013 р., що надає юридична особа державному реєстратору для проведення реєстраційної дії «Підтвердження відомостей про юридичну особу», ПП «РОЗА» надала державному реєстратору всі необхідні документи для підтвердження відомостей, у тому числі і про місцезнаходження.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, було внесено до нього, то такі відомості вважають достовірними і їх можна використати в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідні зміни.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру від 24.07.2013 р., місцезнаходження ПП «РОЗА»: 60160 м. Запоріжжя, вул. Леніна, буд. 34.

Таким чином, жодних даних, які свідчать про те, що підприємство перебувало за іншою юридичною адресою, не існує.

Інших даних про порушення під час заповнення обов’язкових реквізитів у поданій податковій накладній від 26.07.2013 р. не вказано, тому відсутні законні підстави для неприйняття податкових накладних.

Згідно із пунктом 9 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 р. № 1246, причиною відмови у прийнятті податкової накладної та/або розрахунку коригування до реєстрації є:

1) наявність помилок;

2) відсутність у Реєстрі відомостей, що містяться у податковій накладній, яку коригують;

3) факт реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування з такими самими реквізитами.

Серед підстав для відмови у прийнятті податкової накладної відмінність стану платника податків від основного відсутня (Лист Державної податкової служби України № 2793/7/18-8017 від 30.01.2012 р.).

Оскільки позивача зареєстровано за місцезнаходженням і він є платником податку на додану вартість, порядок заповнення податкової накладної не було порушено, відповідно, жодних підстав для неприйняття податкових накладних у ПП «РОЗА» немає.

Таким чином, вбачаються підстави для застосування положень статей 48 і 49 ПК України. Зі змісту норм зазначених статей випливає, що за умови дотримання платником податків правил заповнення податкової накладної та направлення податкової накладної до Єдиного реєстру податкових накладних таку накладну (так само як і податкова декларація) можна визнати зареєстрованою від дати направлення.

Викладена позиція стосовно податкових накладних узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, висловленою з приводу податкових декларацій (інформаційний лист від 15 червня 2012 № 1503/12/13-12), а також практикою цього судового органу (постанова від 30 січня 2013 р. № К/9991/4374/11).

Керуючись положеннями ст. 201 ПКУ, ст. ст. 104–106 КАС України,

ПРОШУ СУД:

1. Визнати протиправними дії Державної податкової інспекції у Київському районі м. Запоріжжя Головного Управління Міндоходів у Запорізькій області щодо присвоєння ПП «РОЗА» стану «9».

2. Зобов’язати Державну податкову інспекцію у Київському районі м. Запоріжжя Головного Управління Міндоходів у Запорізькій області змінити стан ПП «РОЗА» на стан «0».

3. Визнати протиправними дії Міністерства доходів і зборів України щодо нереєстрування податкових накладних ПП «РОЗА» в Єдиному реєстрі податкових накладних.

4. Зобов’язати Міністерство доходів і зборів України зареєструвати податкові накладні ПП «РОЗА» від часу направлення їх до реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Додатки:

1. Оригінал квитанції про сплату судового збору.

2. Копії податкових накладних з квитанціями.

3. Свідоцтво про державну реєстрацію.

4. Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців від 24.07.2013 р.

5. Довідка ЕДРПОУ.

6. Довідка про взяття на облік платника податків.

7. Свідоцтво про держреєстрацію платника податку на додану вартість.

8. Договір оренди нежитлового приміщення.

9. Лист ДПІ у Київському району м. Запоріжжя № 100 від 15.04.2013 р., надісланий на адресу ПП «РОЗА» та отриманий підприємством.

10. Довідка про результати проведення зустрічної звірки від 08.05.13 р. № 28.

11. Лист ДПІ у Київському району м. Запоріжжя № 201 від 14.06.2013 р., надісланий на адресу ПП «РОЗА» та отриманий підприємством; відповідь на лист позивача № 21/06-13 від 21.06.13 р.

12. Копії адміністративного позову з додатками для Відповідачів по справі (2 шт.).

«___» ________ 2013 р. Директор ПП «РОЗА» _______ С. С. Коваленко

До органів Міністерства доходів та зборів (митні органи) із застосуванням норм ПКУ

Адміністративний позов про скасування наказу та визнання дій незаконними

До Запорізького окружного адміністративного суду

Позивач: Приватне підприємство «РОЗА»

код 22222222

юридична адреса: вул. Леніна, буд. 34

м. Запоріжжя,

60160

в особі директора Коваленка Сергія Сергійовича

т. 750-50-50

Відповідач: Запорізька обласна митниця

Головного Управління Міндоходів

у Запорізькій області

вул. Чернишевська, буд. 2

м. Запоріжжя

60002

тел. 700-50-50

АДМІНІСТРАТИВНИЙ ПОЗОВ про скасування наказу та визнання дій незаконними

ПП «РОЗА» було отримано наказ Запорізької обласної митниці № 01/01 від 14.02.2013 р. про проведення документальної планової виїзної перевірки дотримання підприємством вимог законодавства України з питань державної митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів за період з 01.04.2010 р. lо 31.12.2012 р. та за період з 01.04.2012 р. до 31.12.2012 р.

Підставою для призначення перевірки визначено вимоги ст. ст. 336, 345, 346, 347 Митного кодексу України, п.п. 41.1.2 п. 41.1 ст. 41; п. 61.1, 61.2 ст. 61; пп. 62.1.3 п. 62.1 ст. 62 Податкового кодексу України.

Вважаємо що наказ Харківської обласної митниці № 01/01 від 14.02.2013р. не відповідає вимогам законодавства та є таким що підлягає скасуванню, а дії щодо призначення перевірки – незаконними з огляду на таке.

По-перше, вважаємо, що перевірку намагається провести неналежний суб’єкт.

Так, згідно з п. 1 Указу Президента України № 7 26/2012 від 24.12.2012 р., Державну митну службу України реорганізовано в Міністерство доходів і зборів України.

Відповідно до п. 4, Указ набирає чинності від дня його опублікування (публікації були в Офіційному віснику Президента України від 24.12.2012 р., Газеті «Урядовий кур’єр» за № 238 від 25.12.2012 р.).

Таким чином, з грудня 2012 р. Державну митну служба України має бути реорганізовано в Міністерство доходів та фінансів України, тож наказ № 139 від 14.02.2013 р. видано неуповноваженим органом.

По-друге, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та їхні посадові особи зобов’язані діяти тільки на підставі та в межах наданих повно-важень.

Повноваження (права) органів державної митної служби, у тому числі під час проведенні перевірок, визначено:

– п.п. 41.1.2 п. 41.1 ст. 41, п. 61.1, 61.2 ст. 61, пп. 62.1.3 п. 62.1 ст. 62 ПКУ;

– ст. ст. 336, 345, 346, 347 Митного кодексу України.

Визначені норми законів не надають прав та повноважень митним органам здійснювати перевірку суб’єкта господарювання за попередні періоди раніше, ніж було набрано чинності Митним кодексом України.

Наказ обласної митниці № 01/01 від 14.02.2013 р. про проведення документальної планової виїзної перевірки ПП «РОЗА» за період з 01.04.12 р. до 31.12.12 р. також суперечить вимогам ч. 1 ст. 58 Конституції України стосовно того, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі.

Типовим, нормальним, загальновизнаним є правило, що нормативно-правовий акт не має зворотної сили, тобто він не поширюється на відносини, які виникли до набуття ним чинності. Відступ від цього правила розглядають як виняток, котрий повинен знаходити своє відбиття як у конституції, так і в конкретному нормативно-правовому акті у вигляді спеціального застереження.

Так, Митний кодекс України в редакції Закону № 4495-VI від 13.03.2012 р., який надав право митним органам здійснювати документальні планові виїзні перевірки дотримання підприємством вимог законодавства України з питань державної митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів, набув чинності з 01.06.2012 р.

Таким чином, право здійснювати цей вид перевірки суб’єктів господарювання у митних органів виникло лише з 01.06.2012 р.

Тобто дії визначених у наказі статей щодо проведення планових виїзних перевірок своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів не поширюються на термін до його набуття чинності.

Митним кодексом України у редакції 2002 р. не передбачено право митних органів проводити на підприємствах планові виїзні документальні перевірки вимог законодавства України з питань державної митної справи.

Відповідно до плану проведення виїзних перевірок та повідомлення по проведення перевірки, Харківська обласна митниця намагається провести перевірку за період з 01.04.2012 р. до 31.12.2012 р., тобто в період, коли митні органи не мали відповідних прав на проведення такого виду перевірок та прийняття рішень за результатами перевірки.

Тобто відповідач намагається провести перевірку з перевищенням своїх повноважень.

Таким чином, наказ обласної митниці про проведення перевірки не відповідає вимогам законодавства, а дії щодо призначення перевірки за період з 01.04.12 р. до 31.12.12 р. є незаконними.

Керуючись ст. ст. 336, 345, 346, 347 Митного кодексу України, ст. ст. 2, 3, 17, 104, 105, 106 КАС України,

ПРОШУ СУД:

1. Визнати незаконними дії Запорізької обласної митниці ГУ Міндоходів у Запорізькій області щодо призначення документальної планової виїзної перевірки ПП «РОЗА» за період з 01.04.2010 р. до 31.12.2012 р.

2. Скасувати наказ Запорізької обласної митниці ГУ Міндоходів у Запорізькій області за № 01/01 від 14.02.2013 р. про проведення документальної планової виїзної перевірки ПП «РОЗА» за період з 01.04.2012 р. до 31.12.2012 р.

Додатки:

1. Оригінал квитанції про сплату судового збору.

2. Копія листа митниці від 14.02.13 р. № 100.

3. Копія наказу № 01/01 від 14.02.2013 р.

4. Копія позову для відповідача по справі.

«___» ________ 2013 р. Директор ПП «РОЗА» __________С. С. Коваленко

За позовами до державних органів, пов’язаними з порушеннями трудових відносин із застосуванням норм КЗпП в Україні

Адміністративний позов про визнання наказу про звільнення нечинним, його скасування та поновлення на роботі

До Житомирського окружного

адміністративного суду

Позивач: Петров Іван Іванович

вул. Дніпровська, буд. 5, кв. 4

м. Дніпропетровськ

65007

т. 750-50-50

Відповідач 1: Управління Міністерства внутрішніх справ

України в Житомирській області

Старий бульвар, буд. 5/37

м. Житомир

10008

тел. (0412) 37-24-88

Відповідач 2:

Управління державної служби охорони

при Управлінні

Міністерства внутрішніх справ

України в Житомирській області

пров. Львівський, буд. 4

м. Житомир

10014

тел. (041-2) 37-24-16

Відповідач 3:

Міністерство внутрішніх справ України

вул. Академіка Богомольця, 10

м. Київ

01024

тел. 044-256-03-33

АДМІНІСТРАТИВНИЙ ПОЗОВ про визнання наказу про звільнення нечинним, його скасування та поновлення на роботі

Я, капітан міліції І. І. Петров, з 01 вересня 1992 р. працюю в органах МВС України.

З вересня 2008 р. обіймав посаду дізнавача відділу дізнання ГУ УМВС України на транспорті.

У вересні 2009 р. був перепризначений на посаду заступника командира взводу спеціального підрозділу міліції охорони «Титан» Управління державної служби охорони при Управлінні Міністерства внутрішніх справ України у зв’язку з реорганізацією Управління в Головне управління (копію наказу додаю).

За час проходження служби я зарекомендував себе дисциплінованим та сумлінним службовцем. За результатами роботи я не раз мав заохочення та найкращі показники.

За час роботи на посаді заступника командира взводу спеціального підрозділу міліції охорони «Титан» Управління державної служби охорони при Управлінні МВС України зауважень та заохочень по роботі або інших дисциплінарних стягнень не мав.

Я одружений з Петровою Тетяною Володимирівною, яка на цей час не працює. У шлюбі маю двох неповнолітніх дітей: доньку Петрову Лейлу Іванівну 22.11.2000 р. н. та сина Петрова Руслана Івановича 05.01.2008 р. н. Тобто моя жінка та мої неповнолітні діти перебувають на моєму утриманні.

27 січня 2010 р. наказом № 1 о/с начальника УДСО при УМВС України в Житомирській області мене було звільнено з органів МВС України.

Про вказаний наказ мені нічого відомо не було, з наказом № 1 о/с від 27.01.2010 р. я ознайомлений не був, а про вказаний наказ мені стало відомо лише 4 жовтня 2010 р.

Копію (витяг) з наказу я отримав поштою.

Вважаю, що вказане рішення є безпідставним, необґрунтованим та незаконним та підлягає скасуванню з огляду на таке:

1. Із вказаним наказом я не згоден, оскільки він не відповідає вимогам ст. ст. 1, 2, 4, 14, 17 «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України», затвердженого Законом України № 3460-ІV від 22.02.2006 р. (надалі – Статут).

Відповідно до ст. 1 Статуту, службова дисципліна – це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 2 Статуту, дисциплінарний проступок – це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 4 Статуту, накази повинні бути законними, зрозумілими

Згідно з ч. 1 ст. 14 Статуту, метою з’ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Тобто порушення полягають у тому, що призначення службового розслідування можливе тільки в разі вчинення мною дисциплінарного поступку, відповідно до умов ч. 1 ст. 14 Статуту.

Я ніякого дисциплінарного поступку або порушення службової дисципліни в розумінні трактування термінів ст. ст. 1–2 Статуту не скоював та не вчиняв. Тому наказ є для мене незрозумілим та необґрунтованим, адже в ньому не визначено, який саме поступок я скоїв та коли його було скоєно.

Згідно з п. 47 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР» (надалі – Положення), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР № 114 від 29.07.1991 р. (зі змінами та доповненнями), з метою вдосконалення діяльності органів внутрішніх справ, підвищення ефективності їх роботи, поліпшення добору, розстановки і виховання кадрів, стимулювання підвищення кваліфікації, ініціативності, творчої активності та відповідальності працівників за доручену справу проводять атестацію осіб рядового і начальницького складу.

При цьому всебічно оцінюють їхні ділові, професійні, моральні та особисті якості, рівень культури і здатність працювати з людьми, роблять висновки про відповідність посаді і даються рекомендації щодо подальшої служби.

Атестації осіб рядового і начальницького складу має передувати підготовча робота (організаційні та виховні заходи, індивідуальні бесіди з тими, хто підлягає атестації).

Відповідно до п. 48 Положення, атестацію проводять на кожній із посад через чотири роки, а також у разі призначення на вищу посаду, переміщення на нижчу посаду і звільнення з органів внутрішніх справ, якщо переміщення по службі або звільнення провадять після закінчення року від дня останньої атестації, а у виняткових випадках незалежно від цього строку.

Строки атестації рядового і начальницького складу визначає Міністр внутрішніх справ УРСР.

Відповідно до п.п. 1.2 «Інструкції про порядок проведення атестування особистого складу органів внутрішніх справ України», затвердженої Наказом МВС України від 22.03.2005 р. за № 181 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 23.05.2005 р. за № 559/10839) (надалі по тексту – Інструкція), головним завданням атестування є оцінювання ділових, професійних, особистих якостей особового складу органів та підрозділів внутрішніх справ, їхнього освітнього та кваліфікаційного рівня, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, які вони обіймають, стимулювання їхньої творчої активності та відповідальності за стан боротьби зі злочинністю, зміцнення правопорядку, визначення перспектив їхньої службової кар’єри, запобігання вчиненню працівниками органів внутрішніх справ України протиправних дій, а також виявлення таких працівників, які не спроможні виконувати покладені на них завдання.

Згідно з вимогами п.п. 1.4 ст. 1 Інструкції, атестування осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу проводять: на кожній із посад – через 4 роки; у разі призначення на вищу посаду, переміщення на нижчу посаду і звільнення з органів внутрішніх справ, якщо переміщення по службі або звільнення провадять після закінчення року від дня останньої атестації, а у виняткових випадках (зокрема в разі скороченні штатів чи реорганізації органів внутрішніх справ України) незалежно від цього строку.

Строки атестації рядового і начальницького визначає Міністр внутрішніх справ України.

Міністерство ВС України та особисто Міністр строки проведення моєї атестації не встановлювали, письмових документів (наказів) з цього питання не було видано.

Утім, для вирішення питання про моє звільнення з посади проведення атестації є обов’язковим.

У цьому випадку, видаючи зазначений наказ, атестації не проводили.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади (до їх переліку належить Відповідач) та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та положення частини 7 статті 9 КАСУ, можна дійти висновку, що питання трудових відносин, не врегульовані Положенням, підлягають регулюванню чинним законодавством України, зокрема КЗпП України.

Таким чином, під час видання наказу № 1 о/с від 27.01.2010 р. про моє звільнення з посади начальником УДСО при УМВС України в Житомирській області було допущено порушення вимог законодавства України, а саме:

– по-перше, не було проведено моєї атестації на відповідність посаді, коли мене звільняли, чим було порушено п. 1.4 «Інструкції про порядок проведення атестування особистого складу органів внутрішніх справ України», затвердженої Наказом МВС України від 22.03.2005 р. № 181;

– по-друге, порушено вимоги ч. 5 ст. 4 Статуту: наказ є незрозумілим, зокрема в ньому не визначено, який саме дисциплінарний поступок чи порушення службової дисципліни та коли я допустив.

Відсутні та не вказані причини, з яких я міг бути звільнений з посади;

– по-третє, у мене переважне право залишитися на роботі, оскільки маю на своєму утриманні сім’ю: дружину та двох неповнолітніх дітей;

– по-четверте, за період перебування на посаді я мав найкращі показники в роботі, відзнаки, подяки, не маю доган та стягнень.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, громадянам гарантовано захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини 2 ст. 235 КЗпП України, уповноважений орган виплачує робітнику середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Крім того, оскільки про наказ № 1 о/с від 27.01.2010 р. мені нічого не було відомо, з ним я ознайомлений не був та про його існування я дізнався лише 4 жовтня 2010 р. після отримання його поштою, вважаю, що термін на його оскарження я пропустив через поважні причини.

27.10.10 р. мною було подано до окружного адміністративного суду позовну заяву про скасування зазначеного наказу та поновлення на роботі. Однак 03.12.10 р. позовну заяву залишили без розгляду. Указану ухвалу було отримано 07.02.11 р. у канцелярії суду.

Статтею 102 КАС України передбачено, що пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, – продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі. Я письмово заявляю таке клопотання та надаю його разом з позовом.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 9, 40, 41, 42, 49-2, 235 КЗпП України, Закону України «Про міліцію», «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР № 114 від 29.07.1991 р. ст. 19 Конституції України, «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України» затверджений Законом України № 3460-ІV від 22.02.2006 р., «Інструкції про порядок проведення атестування особистого складу органів внутрішніх справ України», затвердженої Наказом МВС України від 22.03.2005 р. за № 181 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 23.05.2005 р. за № 559/10839) ст. ст. 2, 3, 17, 104, 105, 106 КАС України,

ПРОШУ СУД:

1. Поновити процесуальні строки для подання адміністративного позову визнання нечинним та скасування наказу № 1 о/с від 27.01.2010 р.

2. Визнати нечинними та скасувати наказ № 1 о/с від 27.01.2010 р. начальника Управління державної служби охорони при Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області.

3. Поновити мене, Петрова Івана Івановича, на посаді заступника командира взводу спеціального підрозділу міліції охорони «Титан» УДСО при УМВС України у Житомирській області.

Додатки (на 10 арк.):

1. Клопотання про поновлення строків (на 2 арк.).

2. Оригінал квитанції про сплату судового збору (на 1 арк.).

3. Копія витягу з наказу № 1 о/с від 27.01.2010 р. (на 1 арк.).

4. Копія трудової книжки (на 3 арк.).

5. Копія паспорта та коду І. І. Петрова (на 2 арк.).

6. Копії позову з доданими документами на адресу відповідачів (3 екз.).

«____» ________ 2011 р. ______________ І. І. Петров

Позовна заява про визнання незаконними дій, скасування наказів, стягнення середнього заробітку та проведення розрахунку

До Харківського окружного

адміністративного суду

Позивач: Петров Іван Іванович

місце проживання:

вул. Академіка Павлова, буд. 140, кв. 11

м. Харків

61144

т. 750-50-50

Відповідач 1: Харківська митниця

вул. Короленка, 18-б

м. Харків

61003

Код 32332244

тел. 731-37-30, 731-51-57

Відповідач 2:

Комісія з питань ліквідації Харківської митниці

вул. В. Короленка, 18-б

м. Харків

61003

Код 32332244

тел. 731-37-30, 731-51-57

ПОЗОВНА ЗАЯВА про визнання незаконними дій, скасування наказів, стягнення середнього заробітку та проведення розрахунку

Ціна позову: 40 049,47 грн.

Я, І. І. Петров, з 14 лютого 1994 р. працюю в органах Державної митної служби України.

З 09 червня 2009 р. обіймаю посаду інспектора сектору митного оформлення № 3 митного поста «Харків залізничний» відповідно до наказу Харківської митниці № 200- к від 04.06.2009 р.

З 05 жовтня 2009 р. переведений на посаду інспектора митного оформлення № 3 митного оформлення відповідно до наказу Харківської митниці № 300 к від 01.10.2009 р.

31.05.2010 р. наказом Харківської митниці № 300-К мене було звільнено з посади у зв’язку із ліквідацією Харківської митниці (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Це підтверджують відповідні записи в моїй трудовій книжці та наказ про звільнення, копії яких додаю.

Вважаю своє звільнення неправомірним і таким, що порушує вимоги законодавства України з таких підстав:

– по-перше, згідно зі ст. 49-2 КЗпП України, про подальше звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відповідач не попереджував позивача про подальше звільнення та з жодними наказами чи документами з цього приводу не ознайомлював;

– по-друге, відповідно до ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40, допускають, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Відповідачем не було мені запропоновано іншої посади за тією ж професією, кваліфікацією, спеціальністю, чим було порушено ст. 40 КЗпП України;

– по-третє, за період перебування на посаді я мав найкращі показники в роботі, відзнаки, подяки, не маю доган та стягнень, що не дає право мене звільнити;

– по-четверте, п. 36 Регламенту державної митної служби, затвердженого наказом Державної митної служби України № 879 від 22.10.2007 р. передбачено, що, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 р. № 1922 «Про затвердження Положення про проведення атестації державних службовців» і від 25.12.04 р. № 1984 «Про затвердження Порядку проведення атестації посадових осіб митної служби», наказу Держмитслужби України «Про атестацію працівників митних органів, спеціалізованих митних установ і організацій митної служби України», один раз на три роки в Держмитслужбі та митних органах проводять атестацію працівників.

Так, п. 19. Положення про проведення атестації державних службовців передбачено, що рішення про переведення державного службовця за його згодою на іншу посаду або про його звільнення з посади приймає керівник у двомісячний термін від дня атестації. Прийняття такого рішення після закінчення цього терміну не допускається.

Тобто атестації під час мого звільнення проведено не було, чим було порушено п. 19 Положення про проведення атестації державних службовців.

З урахуванням вищенаведеного, вважаю, що відповідач незаконно та безпідставно звільнив мене з роботи, у зв’язку з чим я підлягаю поновленню

Вважаю, що вказане рішення про моє звільнення є безпідставним, необґрунтованим та незаконним та підлягає скасуванню.

Статтями 8, 11, 12, 21 Закону України «Про оплату праці» № 108/95 від 24.03.95 р. передбачено гарантії держави гарантованої оплаті праці шляхом встановлення мінімального розміру заробітної плати, оплати щорічних відпусток, службових відряджень, підвищення кваліфікації та інше. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб’єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Останній раз мені заробітна плата була нарахована за липень 2009 р.

Відповідно до довідки Харківської митниці № 100 від 31.05.2010 р., за період травень – червень 2009 р. моя середньомісячна заробітна плата становила 2534,80 грн.

За вказаний період (червень 2009 р. – травень 2010 р.) мені відповідачі повинні нарахувати та сплатити заробітну плату на загальну суму 27 514,67 грн.

Розрахунок 2534.80 × 10 + 2166,67 = 27514,67 грн (з них 2534,80 грн – середньомісячна заробітна плата (за місяць); 10 – кількість місяців, за які потрібно стягнути заробітну плату, 2166,67 – недоплачена заробітна плата за червень 2009 р.

До сьогодні відповідачем належні мені кошти не виплачено попри мої усні та письмові звернення.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, під час звільнення працівника виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадять у день звільнення.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові під час звільнення, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України, за наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, яка є Вищим Законом України, кожен має право на працю, що передбачає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відсутність у мене трудової книжки позбавляла мене можливості працевлаштуватися.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений судом та йому виплачують середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, тобто від дня, наступного за незаконним звільненням (01 червня 2010 р.), до дня звернення до суду (30 червня 2010 р.) становить 2534,80 (середньомісячна заробітна плата (за місяць).

Таким чином, вважаю, що на мою користь з Харківської митниці слід стягнути середньомісячну заробітну плату за увесь час вимушеного прогулу з 01 червня 2010 р. до 30 червня 2010 р. в сумі 2534,80 грн.

Усього з відповідача має бути стягнуто 30 049,47 грн.

Розрахунок: 27 514,67 грн + 2534,80 = 30 049,47 грн.

Крім того, я вважаю, що відповідачем по справі заподіяно мені моральну шкоду. Завдана мені моральна шкода полягає у моральних стражданнях, які я зазнав у зв’язку з незаконними дисциплінарними стягненнями, незаконним звільненням.

Після звільнення я захворів, оскільки весь цей час був дуже знервований та стомлений. Через втрату здорового сну у мене весь час боліло серце (я страждаю на цукровий діабет після нещодавно зробленої складної операції на нирці, а також в мене третя група інвалідності, призначена через загальну хворобу).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадять у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв’язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Також, відповідно до вимог ч. 2 ст. 23 ЦК України, підлягає відшкодуванню моральна шкода, яка полягає у фізичному стражданні, яких я зазнав через нездужання внаслідок застосування до мене незаконного дисциплінарного стягнення, незаконного звільнення. Вказану шкоду відшкодовують на підставі п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України.

Заподіяну мені моральну шкоду я оцінюю в 10 000 грн 00 коп.

Вважаю за необхідне стягнути з власника або уповноваженого ним органу управління у справах захисту справ споживачів моральну шкоду на підставі ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, п. 3 Постанови № 4 від 31 березня 1995 р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах про відшкодування морального (немайнової) шкоди».

Відповідно до ст. 43 Конституції України, громадянам гарантовано захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», робітники і службовці звільняються від сплати судового збору за позовами, що випливають з трудових правовідносин.

На підставі викладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 40, ч. 1, 2, 4 ст. 235, ст. 116, ч. 2 ст. 117, 237-1 КЗпП, Постановою № 9 від 06.11.92 р. Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», п. 1 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито»,

ПРОШУ СУД:

1. Визнати незаконними дії відповідачів щодо непроведення повного розрахунку під час мого звільнення.

2. Скасувати наказ Харківської митниці № 300-К від 31.05.2010 р. про моє звільнення.

3. Поновити мене, Петрова Івана Івановича на посаді інспектора митного оформлення № 3 відділу митного оформлення.

4. Стягнути з Харківської митниці на мою користь 30 049,47 грн., з яких:

– середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.06.2010 р. до 30.06.2010 р. у сумі 2534,80 грн.

– заборгованість по заробітній платі за період від липня 2009 р. до травня 2010 р. у сумі 27 514,67 грн.

5. Стягнути з Харківської митниці на мою користь 10 000,00 грн моральної шкоди.

Додатки:

1. Копія трудової книжки позивача (на 4 арк.).

2. Копія наказу № 300-К від 31.05.2010 р. (на 2 арк.).

3. Копія довідки про середню заробітну плату від 31.05.2010 р. № 100 (на 2 арк.).

4. Копія довідки про середню заробітну плату від 31.05.2010 р. № 101 (на 2 арк.).

5. Копія заяви від 01.06.2010 р. про невиплату грошових сум (на 1 арк.).

6. Копія позовної заяви з додатками для відповідачів (2 екз.).

«____» ___________ 2010 р. _____________ І. І. Петров

До місцевих органів влади (виконавчі комітети)

Позовна заява про скасування рішення

До Харківського районного суду

Харківської області

(як адміністративного суду)

Позивач: Петров Іван Іванович

Місце проживання:

вул. Академіка Павлова, буд. 140, кв. 11

м. Харків

61144

т. 750-50-50

Відповідач: Височанська селищна рада

Харківського району Харківської області

вул. Р. Люксембург, буд. 12

смт Високий

Харківський район

62458

Тел. невідомий

Третя особа: Іванов Сергій Сергійович

вул. Радянська, буд. 10

смт Високий

Харківський район

62450

Тел. невідомий

ПОЗОВНА ЗАЯВА про скасування рішення від 20.02.2011 р.

24 квітня 2009 р. мною, І. І. Петровим, було укладено нотаріальний договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Договір було зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 988, посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу. Відповідно до договору, мною було придбано у власність земельна ділянка, розташована за адресою: вул. Південна, 1, селище Високий, Харківський район, Харківська область.

На придбаній мною земельній ділянці було зведено будинок.

На моє замовлення 10 листопада 2009 р. було виготовлено технічний паспорт КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» та отримано технічний висновок про стан будівельних конструкцій.

Із вказаною технічною документацією я звернувся до Виконавчого комітету Височанської сільської ради Харківського району Харківської області про оформлення права приватної власності на цей будинок.

Сільською радою було прийнято схвальне рішення № 400 від 08.12.2009 р.

На підставі рішення сільської ради від 08.12.2009 р. мною було отримане свідоцтво про право власності на нерухоме майно – житловий будинок з допоміжними спорудами, розташований у селищі Високий за адресою: вул. Південна, буд. 1.

Зазначене свідоцтво було зареєстровано в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», після чого було отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за реєстраційним № 222222 від 28.12.2009 р.

Таким чином, починаючи з грудня 2009 р. я є власником земельної ділянки та домоволодіння № 1 по вул. Південній у селищі Високому Харківського району.

Вважаємо, що рішення ІІ сесії Височанської селищної ради V скликання про скасування рішення виконкому за № 400 від 08.12.2009 р. було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства.

Так, рішення було прийнято 24.02.2011 р. На той час я вже отримав свідоцтво на право власності від 28.12.2009 р., тож вважаю, що за таких обставин приймати вказане рішення сесія права не мала.

Також сесія прийняла на розгляд заяву особи, яка жодною мірою не стосується реєстрації права власності на вказаний будинок.

Так, С. С. Іванов ніколи власником вказаного домоволодіння не був і до реєстрації такого права аж ніяк не стосується. Тому вважаю, що його заяву слід залишити без розгляду. До сесії виконкому С. С. Іванов ніякого документа щодо реєстрації на його ім’я права власності не надав. Таким чином, він аж ніяк не стосується домоволодіння та не має права звертатися із заявами про скасування свідоцтва, а отже, не має і рішення на інше ім’я.

Таким чином, рішення сесії від 24.02.2011 р. було прийняте явно на користь третьої особи, яка не є власником.

Під час проведення сесії селищної ради 24.02.2011р. та прийняття рішення щодо позбавлення права власності І. І. Петрова не було запрошено для розгляду заяви С. С. Іванова як особу, якої стосується вказане рішення. Крім того, копію вказаного рішення не було направлено на його адресу, що явно порушує його права як власника домоволодіння.

У рішенні сесії не визначено норми чинного законодавства України, які було порушено під час прийняття рішення № 400 від 08.12.2009 р. та видання свідоцтва від 28.12.2009 р., тобто рішення не відповідає вимогам Закону України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 15 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішують такі питання: скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.

Височанська селищна рада V скликання приступила до виконання своїх обов’язків з 11.11.2010 р.

Таким чином, її повноваження було розпочато саме з листопада 2010 р., а отже, їх не можна поширювати на дії 2009 р.

Так, сесія Височанської селищної ради V скликання не має прав та повноважень приймати рішення щодо скасування рішення № 400 від 08.12.2009 р., яке прийняте іншим складом ради, та у межах інших повноважень, а саме – у межах повноваження ради попереднього, ІV скликання.

Таким чином, вважаю, що Височанська селищна рада 24.02.2011 р. прийняла рішення з перевищенням наданих їм повноважень та порушенням вказаних вимог Конституції та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Як зазначалося вище, про існування рішення ІІ сесії Височанської селищної ради V скликання від 24.02.2011 р. І. І. Петров дізнався тільки 07.09.2011 р. під час судового розгляду іншої справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 18 КАСУ, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 2 ст. 99 КАСУ, для звернення до адміністративного суду з метою захисту прав, свобод та інтересів особи встановлено шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється від дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 3, 17, 104, 105, 106 КАСУ,

ПРОШУ СУД:

Скасувати рішення ІІ сесії Височанської селищної ради V скликання від 24.02.2011 р. «Про скасування рішення виконкому Височанської селищної ради за № 400 від 08.12.2009 р.».

Додатки:

1. Оригінал квитанції про сплату державного мита.

2. Копія паспорта І. І. Петрова.

3. Копія ідентифікаційного номеру.

4. Копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.12.2009 р.

5. Копія витягу від 28.12.2009 р.

6. Копія рішення сесії від 24.02.2011 р.

7. Копії позову з документами для відповідача та третьої особи по справі (2 екз.).

«____» __________ 2011 р. _____________ І. І. Петров

За позовами на дії органів державної виконавчої служби

Адміністративний позов про зобов’язання вчинити певні дії

До Харківського окружного

адміністративного суду

Позивач: Петров Іван Іванович

Місце проживання:

вул. Академіка Павлова, буд. 140, кв. 11

м. Харків

61144

т. 750-50-50

Відповідач:

Червонозаводський відділ Державної виконавчої служби

Харківського міського

управління юстиції

вул. Кооперативна, 3/4

м. Харків

61003

тел. 730-50-60

Третя особа: Іванов Сергій Сергійович

вул. Радянська, 10

смт Високий,

Харківський район,

62450

Тел. не відомий

АДМІНІСТРАТИВНИЙ ПОЗОВ про зобов’язання вчинити певні дії

Постановою державного виконавця Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 04.02.2011 р. ВП № 222 було накладено арешт на все майно С. С. Іванова.

До складу майна, на яке накладено арешт, увійшло нерухоме майно: однокімнатна квартира № 5 у будинку № 35, розташованому по пр. Леніна у м. Харкові. Однак зазначена квартира на момент накладення арешту вже не належала С. С. Іванову з огляду на таке.

Так, 13.07.10 р., згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом, С. С. Іванов (Продавець) передав, а я (Покупець) прийняв у власність однокімнатну квартиру № 5 у будинку № 35, розташованому по пр. Леніна у м. Харкові.

У п. 5 цього договору купівлі-продажу зазначено, що Продавець гарантує, що житло, яке є предметом договору, нікому не відчужено, не заставлено, під забороною (арештом) не перебуває, будь-які інші обтяження щодо цієї нерухомості відсутні згідно з Витягом від 13.07.2010 р. За даними Єдиного реєстру заборон відчуження об’єктів нерухомого майна, відчужувана квартира під забороною не перебуває.

Цей договір зареєстровано в реєстрі за № 2121 та підтверджено Витягом з Державного реєстру правочинів за реєстровим номером № 656566565 від 13.07.2010 р.

Отже, під час укладення договору купівлі-продажу квартири були повністю виконані вимоги чинного законодавства України, та я з 13.07.2010 р. набув права власності на квартиру № 5 у будинку № 35, розташованому по пр. Леніна у м. Харкові.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, власник має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов’язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п. 5.1.4 Інструкції «Про проведення виконавчих дій», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15 грудня 1999 р., стягнення звертається тільки на майно боржника, яке належить йому на праві приватної власності.

Оскільки спірна квартира вибула з власності С. С. Іванова та з 13.07.2010 р. належить мені, І. І. Петрову, на праві приватної власності, державний виконавець власними діями щодо накладення арешту на моє майно порушив мої права та законні інтереси.

З огляду на викладене вважаю, що вказану квартиру слід звільнити з-під арешту.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімають за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копію постанови про зняття арешту з майна надсилають боржникові та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Про накладення арешту на квартиру, яка належить мені, І. І. Петрову, я дізнався 10.09.2011 р., коли отримав від Комунального підприємства «Харківського міське бюро технічної інвентаризації» рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, куди звернувся для державної реєстрації квартири.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 6, ч. 3 ст. 18, ст. ст. 19, 104, 105, 107, 162 КАС України,

ПРОШУ СУД:

Зобов’язати Червонозаводський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції вчинити певні дії, а саме: звільнити з-під арешту квартиру № 5 у будинку № 35, розташованому по пр. Леніна у м. Харкові, яка належить І. І. Петрову.

Додаток: (на 41 аркуші)

1. Оригінал квитанції про сплату судового збору.

2. Копія паспорта І. І. Петрова.

3. Копія паспорта С. С. Іванова.

4. Копія договору купівлі-продажу квартири.

5. Копія постанови Червонозаводського ВДВС ХМУЮ.

6. Копії позову з доданими документами (для сторін по справі) на 32 арк. (2 екз.).

«___» ________ 2011 р. ___________ І. І. Петров

За позовами на дії державних органів щодо винесення постанов про притягнення осіб до адміністративної відповідальності із застосуванням норм КАСУ

Адміністративний позов про скасування податкового повідомлення-рішення

До Запорізького окружного

адміністративного суду

Позивач: Приватне підприємство «РОЗА»

код 22222222

юридична адреса: вул. Леніна, буд. 34

м. Запоріжжя

60160

в особі директора Коваленка Сергія Сергійовича

т. 750-50-50

Відповідач: Державна податкова інспекція

у Київському районі м. Запоріжжя

Головного Управління Міндоходів

у Запорізькій області

вул. Чернишевська, буд. 2

м. Запоріжжя

60002

тел. 700-50-50

АДМІНІСТРАТИВНИЙ ПОЗОВ про скасування податкового повідомлення-рішення на суму 1020 грн

ПП «РОЗА» перебуває на податковому обліку в ДПІ у Київському районі м. Запоріжжя.

02 грудня 2013 р. ПП «РОЗА» було отримано повідомлення-рішення ДПІ за № 00001 від 29 листопада 2013 р. за платежем «Адміністративні штрафи на суму 1020 грн».

ПП «РОЗА» вважає, що податкове повідомлення-рішення було винесено без жодних правових підстав, без врахування наявних судових рішень, є необґрунтованим та підлягає скасуванню на такій підставі.

Так, згідно з п. 1 ст. 58 ПКУ, податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов’язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від’ємного значення об’єкта оподаткування податком на прибуток або від’ємного значення суми податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на органи контролю, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов’язань платника податків; суму грошового зобов’язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного (збільшеного) бюджетного відшкодування та/або зменшення від’ємного значення результатів господарської діяльності або від’ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов’язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про наслідки несплати грошового зобов’язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.

У нашому випадку в податковому повідомленні-рішенні відповідач керується пп. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 та п. 121.1 ст. 121 ПКУ.

Згідно з пп. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 ПКУ, орган контролю зобов’язаний самостійно визначити суму грошових зобов’язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від’ємного значення об’єкта оподаткування податком на прибуток або від’ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов’язань, суми бюджетного відшкодування та/або від’ємного значення об’єкта оподаткування податком на прибуток або від’ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнювальних розрахунках.

У нашому випадку перевірників не було допущено до проведення перевірки, отже, і перевірки по суті не було, тобто користуватися цією статтею для винесення податкового повідомлення-рішення про застосування адміністративного штрафу відповідач не мав права.

Відповідно до п. 121.1 ст. 121 ПКУ, незабезпечення платником податків зберігання первинних документів облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених ст. 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків органам контролю оригіналів документів чи їх копій під час здійснення податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 грн. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке саме порушення, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 грн.

Однак, згідно з п. 85.2 ПКУ, платник податків зобов’язаний надати посадовим (службовим) особам органів державної податкової служби у повному обсязі всі документи, що належать або пов’язані з предметом перевірки. Такий обов’язок виникає у платника податків, щойно розпочалася перевірка.

Стаття 20 ПКУ містить права органів державної податкової служби.

Так, органи державної податкової служби тільки під час проведення перевірок мають право:

– вимагати виготовлення платником податків і безоплатно отримувати від них засвідчені підписом платника податків та скріплені печаткою копії документів, що свідчать про порушення вимог законодавства (пп. 20.1.2 ПКУ);

– вивчати та перевіряти первинні документи, які використовують у бухгалтерському та податковому обліку (пп. 20.1.8. ПКУ).

Таким чином, застосування п. 121.1 ст. 121 ПКУ за ненадання платником податків органам контролю оригіналів документів чи їх копій та накладення штрафу можливе лише під час проведення перевірки підприємства.

У нашому випадку представника ДПІ не було допущено до проведення перевірки, відповідно, і обов’язку в наданні документів не було.

Що стосується застосування ч. 2 п.121.1 ст. 121 ПКУ, то ДПІ вважає, що до позивача протягом року було застосовано штраф за таке саме порушення.

Однак судовими рішеннями було скасоване податкове повідомлення-рішення про накладення штрафу на ПП «РОЗА» у розмірі 510 грн. Рішення суду набрало чинності.

Таким чином, на момент прийняття повідомлення-рішення від 29.11.2013 р., яке оскаржуємо, вже існувало рішення адміністративного суду, яким скасоване попереднє рішення.

Відповідно, вважаємо, що застосування частини ч. 2 п. 121.1 ст. 121 ПКУ з урахуванням скасування попереднього рішення є неправомірним.

Керуючись, ст. ст. 2, 3, 17, 104, 105, 106 КАС України,

ПРОШУ СУД:

Скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Київському районі м. Запоріжжя Головного Управління Міндоходів у Запорізькій області № 0000104400 від 29 листопада 2013 р. за платежем «Адміністративні штрафи на суму 1020 грн».

Додатки:

1. Оригінал квитанції про сплату судового збору.

2. Копія податкового повідомлення-рішення № 00001 від 29.11.2013 р.

3. Копія позову з додатками для відповідача.

«____» _________ 2013 р. Директор ПП «РОЗА»__________ С. С. Коваленко

Адміністративний позов про скасування постанови митного органу

До Київського районного суду

міста Запоріжжя

(як адміністративного суду)

Позивач: Приватне підприємство «РОЗА»

код 22222222

юридична адреса: вул. Леніна, буд. 4

м. Запоріжжя

60160

в особі директора Коваленка Сергія Сергійовича

т. 750-50-50,

Відповідач: Запорізька обласна митниця

Головного Управління Міндоходів

у Запорізькій області

вул. Чернишевська, 2

м. Запоріжжя

60002

тел. 700-50-50

АДМІНІСТРАТИВНИЙ ПОЗОВ про скасування постанови митного органу

11 жовтня 2013 р. мною як директором ПП «РОЗА» було отримано постанову про порушення митних правил № 200 від 24.09.2013 р., передбачених ч. 2 ст. 474 МК України.

Вказаною постановою на мене як директора підприємства накладено адміністративне стягнення – штраф у розмірі 8500 грн 00 коп.

З постанови вбачається, що 28.03.2013 р. працівниками робочої групи митного органу було складено акт за № 001 від 28.03.2013р. про недопуск працівників до проведення перевірки підприємства.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 525 МК України, справу про порушення митних правил розглядають у п’ятнадцятиденний строк від дня отримання посадовою особою митного органу або судом (суддею) матеріалів, необхідних для вирішення справи.

Станом на 28.03.2013 р. працівниками митного органу встановлено факт вчинення порушення, а саме – порушення митних правил, тож справа повинна бути розглянута строком до 13.04.2013 р. відповідно до вимог ч. 1 ст. 525 МК України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КУпАП, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш ніж через два місяці від дня вчинення правопорушення, а в разі тривалого правопорушення – не пізніш ніж через два місяці від дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення, відповідно до цього Кодексу, підвідомчі суду (судді).

Таким чином, відповідно до норм КУпАП, стягнення могло бути покладено протягом двох місяців від моменту його встановлення (28.03.2013 р.), тобто до 28.05.2013 р.

Відповідно до вимог п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: завершення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Провадження по справі стосовно мене не було закрите, що свідчить про порушення вимог ст. ст. 38, 247 КУпАП, та з мене намагаються стягнути адміністративний штраф у сумі 8500 грн.

Із вказаною постановою Запорізької митниці Міндоходів я не згоден, вважаю, що вона не відповідає вимогам чинного законодавства України, тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ч 1. ст. 529 МК України, постанову митниці у справі про порушення митних правил можна оскаржити до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, або до місцевого загального суду як адміністративного суду в порядку, передбаченому КАСУ.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 288 КУпАП, постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення можна оскаржити у вищий орган (вищій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд у порядку, визначеному КАСУ, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 525 МК України, ст. ст. 38, 247, 288 КУпАП, ст. ст. 2, 3, 17, 104, 105, 106 КАС України,

ПРОШУ СУД:

Скасувати постанову Запорізької митниці Міндоходів за № 200 від 24.09.2013 р. про порушення митних правил, передбачених ч. 2 ст. 474 МК України, та стягнення з мене штрафу у розмірі 8500 грн та закрити вказану адміністративну справу на підставі ст. ст. 38, 247 КУпАП.

Додатки:

1. Оригінал квитанції про сплату судового збору.

2. Копія листа ХОМ від 24.09.2013 р.

3. Копія постанови № 200 від 24.09.2013 р.

«____» _________ 2013 р. Директор ПП «РОЗА»______С. С. Коваленко

Адміністративний позов про скасування постанови ДАІ

До Київського районного суду міста Запоріжжя

(як адміністративного суду)

Позивач: Петров Іван Іванович

місце проживання:

вул. Леніна, буд. 34, кв. 11

м. Запоріжжя, 60160

тел. 750-50-50

Відповідач:

Відділ ДАІ м. Запоріжжя

пр. Київський, 11

м. Запоріжжя, 60001

тел. 777-11-11

АДМІНІСТРАТИВНИЙ ПОЗОВ про скасування постанови ДАІ

16 січня 2011 р. мною було отримано постанову АЗ № 100 по справі про адміністративне правопорушення, яке винесене інспектором ДАІ м. Запоріжжя.

З постанови вбачається, що я 16.01.2011 р. о 17 годині 15 хвилин в м. Запоріжжя на автомобілі ЗАЗ (державний номер 8585 ЗЗ) по проспекту Свободи заподіяв зупинку транспортного засобу на пішохідному переході, чим порушив п.15.9 Правил дорожнього руху України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

За результатами винесеної постанови на мене було накладено штраф у розмірі 255 грн.

Із вказаною постановою я не можу погодитися з огляду на таке.

Вважаю, що своїми діями я не порушував Правила дорожнього руху.

Я інвалід 2-ї групи, про що свідчить посвідчення серія Б № 00001, видане 02.12.2010 р.

Крім того, я зареєстрований як фізична особа – підприємець, про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію, видане 04.12.1996 р.

30.12.2010 р. мною було укладено договір оренди приміщення торговельного місця по пр. Свободи, 28 у м. Запоріжжя для здійснення моєї підприємницької діяльності.

Згідно з вимогами п. 11.13 Правил дорожнього руху України, заборонено рух транспортних засобів по тротуарах та пішохідних переходах, крім випадків які стосуються виконання робіт та обслуговування громадян та підприємств.

Також, згідно з п. 26.3 Правил, у пішохідну зону в’їзд дозволено лише транспортним засобам, що обслуговують громадян і підприємства, які розташовані у зазначеній зоні, а також транспортним засобам, що належать громадянам, які проживають або працюють у цій зоні, чи автомобілям (мотоколяскам), позначеним розпізнавальним знаком «Інвалід», якими керують водії-інваліди. Якщо до об’єктів, розташованих на цій території, є інші під’їзди, водії мають користуватися лише ними.

Таким чином, з мого боку не було порушено Правил дорожнього руху.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 122, 251, 252, 254, 256, 258, 288, 289 КУпАП, ст. ст. 2, 3, 17, 104, 105, 106, 117, 118 КАС Украіни,

ПРОШУ СУД:

Визнати незаконним та скасувати постанову АЗ № 100 від 16.01.2011 р. по справі про адміністративне правопорушення, яке винесене інспектором ДАІ м. Запоріжжя.

Додатки: (судовий збір не сплачують інваліди 2-ї групи)

1. Копія постанови ДАІ.

2. Копія протоколу ДАІ.

3. Копія посвідчення інваліда 2-ї групи.

4. Копія свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи – підприємця.

5. Копія паспорта.

6. Копія посвідчення водія.

7. Копія договору оренди приміщення.

«___» ________ 2011 р. ______________ І. І. Петров

Основні помилки під час подання позовних заяв до суду

Які документи потрібно надати суду та залучити їх до позову

Головна причина помилок позивача, який надає позовну заяву до суду, – це невиконання вимог КАС України, які слід застосовувати, складаючи та подаючи позов.

Вимоги до позовної заяви визначено ст. ст. 104–106 КАС України.

Так, ч. 1 ст. 105 КАСУ передбачає, що адміністративний позов подають до адміністративного суду у формі письмової позовної заяви особисто позивач або його представник.

Частиною 4 ст. 105 КАСУ передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про: скасування або визнання нечинним рішення відповідача – суб’єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; зобов’язання відповідача – суб’єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; зобов’язання відповідача – суб’єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача – суб’єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; виконання зупиненої чи невчиненої дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб’єкта владних повноважень; примусове відчуження земельної ділянки, інших об’єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Вимоги, які позивач може визначити у своєму позові та визначені у ч. 4 ст. 105 КАСУ, не є виключними, але слід враховувати, що, коли вимоги виходять за межі розгляду адміністративного позову, вони можуть бути не підсудними адміністративному суду.

ПРИКЛАД

Скасування рішення місцевого органу влади (міської, селищної ради), зобов’язання вчинити певні дії по державній реєстрації об’єкта нерухомого майна до суб’єктів владних повноважень – це адміністративний спір. Але коли позивач уводить до вказаного спору вимоги про визнання прав власності, які є спірними, цей спір має бути розглянутий відповідно до вимог господарського або цивільного судочинства.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 106 КАСУ, у позовній заяві зазначають:

– найменування адміністративного суду, до якого подається позовна заява;

– ім’я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв’язку, адресу електронної пошти, якщо такі є;

– ім’я (найменування) відповідача, посаду і місце служби посадової чи службової особи, поштову адресу, а також номер засобу зв’язку, адресу електронної пошти, якщо такі відомі;

– зміст позовних вимог згідно з частинами четвертою і п’ятою статті 105 цього Кодексу і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів – зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів;

– у разі необхідності – клопотання про звільнення від сплати судового збору; про звільнення від оплати правової допомоги і забезпечення надання правової допомоги, якщо відповідний орган відмовив особі у забезпеченні правової допомоги; про призначення судової експертизи; про витребування доказів; про виклик свідків тощо;

– перелік документів та інших матеріалів, що додають.

На початку розділу нами уже було зазначено основні вимоги до позовних заяв із застосуванням строків звернення до адміністративних судів, юрисдикцію судів, до якого суду слід звертатися з використанням норм КАСУ, вимоги, з якими можна звертатися до суду, розрахунок (з прикладами) для сплати судового збору під час звернення до суду.

Під час подання позовної заяви вказані вимоги мають бути дотримані.

Суддя після одержання позовної заяви з’ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтею 106 цього Кодексу (вказані до цього вимоги передбачені п. 3 ч. 1 ст. 107 КАСУ).

Також слід звернути увагу, що серед документів, які надають до суду, потрібно надати докази, якими обґрунтовують подання позову. Це можуть бути копії документів, які завірені належним чином. Кількість та найменування цих документів має бути визначено в додатках до позовної заяви (ч. 2 ст. 106 КАСУ).

Цими документами, крім визнання рішення або дій суб’єкта владних повноважень нечинним, також потрібно довести суду, що це рішення стосується саме інтересів позивача та порушення його права, а не права іншої особи.

До позовної заяви додають її копії та копії всіх документів, що приєднують до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб, крім випадків подання адміністративного позову суб’єктом владних повноважень. До позовної заяви додають також документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати (ч. 3 ст. 106 КАСУ).

Тобто до позову необхідно додати копії позову для сторін по справі, а також копії усіх документів, які додають до позову, за кількістю учасників.

ПРИКЛАД

По справі є позивач, 2 відповідачі та третя особа.

Має бути складено 5 екземплярів позову і така сама кількість копій документів. Їх розподіл між сторонами:

– 2 екземпляри – для відповідачів по справі, кожному по 1 екземпляру,

– 1 екземпляр – для третьої особи,

– 1 екземпляр – для суду.

Усього до суду потрібно надати 4 екземпляри позову.

Останній (5) екземпляр перебуватиме у позивача. На ньому канцелярія суду, отримавши позов, зробить помітку про його прийняття.

Вказані екземпляри один від одного можуть відрізнятися тільки тим, що оригінали документів, якщо такі надають до суду (наприклад, квитанція про сплату судового збору, висновок спеціаліста, супровідні листи, довідки та інші), слід надавати до екземпляра позову, який надають саме суду, а не стороні по справі.

Стороні по справі достатньо надати копії документів. Коли до суду звертається як позивач підприємство (організація), то копії документів повинні бути завірені належним чином, а саме: на кожному аркуші документа має бути позначка: «Копія правильна», «Копія відповідає оригіналу», «Копія з оригіналу» та інші.

Крім того, завіряння копії документа полягає в тому, що повинні бути зазначені дані особи (прізвище, ім’я, по батькові), яка завіряє копію, її особистий підпис, а також печатка підприємства (організації), якою вказану копію посвідчено.

Коли до суду подають копії фізичні особи, то копії найважливіших документів (наприклад, свідоцтва про право власності на об’єкт нерухомого майна) можуть бути завірені нотаріально. Якщо такої можливості немає, то подають копії документів не завірені, але на вимогу суду оригінали таких документів повинні бути пред’явлені позивачем суду і суд, порівнявши документи, сам має право їх посвідчити як копії з оригіналу. Така необхідність виникає не щоразу та за умови, що відповідач по справі не заперечує проти наявності вказаного документа як доказу (ч. 3 ст. 72 КАСУ, обставини, які визнають сторони, можна не доказувати перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання).

У випадку, коли особа (позивач) не повинна сплачувати судовий збір та має відповідні пільги по його сплаті, передбачені ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (приклад: інваліди І та ІІ групи, громадяни, віднесені до 1-ї та 2-ї категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, інші категорії), то до позовної заяви слід додати копії документів, які будуть підтверджувати вказане право особи на визначену пільгу (приклад: копія посвідчення ветерана Великої вітчизняної війни, копія посвідчення інваліда І або ІІ групи, інші документи).

Також про наявність вказаного права позивача (пільги) слід зробити особисту помітку у позові. Незазначення вказаних обставин є підставою для суду для залишення позовної заяви без руху, а в разі невиправлення недоліків – підставою для повернення позову.

Слід звернути увагу на вимоги ч. 4 та 5 ст. 106 КАСУ, відповідно до яких позовну заяву підписують позивачем або його представником із зазначенням дати її підписання.

Якщо позовну заяву подає представник, то в ній зазначають ім’я представника, його поштову адресу, а також номер засобу зв’язку, адресу електронної пошти, якщо такі є. Одночасно з позовною заявою подають довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника.

Таким чином, необхідно враховувати, що потрібно надати суду докази того, що позовну заяву підписують належною особою.

Коли позовну заяву підписує директор підприємства (організації), тоді слід надати докази того, що на момент підписання позову саме ця особа є директором підприємства. Такими документами можуть бути:

– витяг, довідка з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України;

– витяг, довідка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб – підприємців;

– протокол загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю про призначення директора на посаду;

– протокол загальних зборів акціонерів про призначення директора на посаду або обрання головою акціонерного товариства;

– наказ про призначення на посаду директора або про початок виконання ним службових обов’язків.

Також це можуть бути інші документи, які можуть свідчити та довести суду, що саме ця особа є керівником (директором, генеральним директором, головою) підприємства.

За умови подання та підписання позову представником до позовної заяви слід додати копію довіреності, на підставі якої представникові надано право на складання та підписання таких документів, як позовна заява, та вказана особа є повноважним представником позивача.

Указані вимоги передбачено ст. 106 КАСУ, а суд, відповідно до п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 107 КАСУ, після одержання позовної заяви повинен з’ясувати, чи подано позовну заяву особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність і чи має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником).

Відповідно до ч. 2 ст. 107 КАСУ, за наслідками розгляду позовної заяви суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду чи відмови у відкритті провадження у справі.

Таким чином, за умови виконання позивачем вимог ст. 106 КАСУ під час подання та складання позову у судді не матиме підстав для прийняття іншого рішення, ніж відкриття провадження у справі.

Помилки, які трапляються найчастіше

1. Під час розгляду справи про стягнення грошових сум та інших не визначено в позовній заяві ідентифікаційний код суб’єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб – платників податків). Вказані вимоги передбачено вимогами до виконавчих документів (виконавчих листів, судових наказів) п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Прикладом таких справ у рамках адміністративного судочинства можуть бути звернення в частині проходження публічної служби та стягнення на користь позивача невиплаченої заробітної плати або компенсацій, коли відповідачем по справі є державне казначейство, та інших виплат, які проводять за рахунок державних коштів

У цьому випадку рішення суду буде прийняте на користь позивача, але державна виконавча служба відмовить у відкритті провадження по справі, що фактично утруднить та зробить неможливим примусове виконання рішення суду без проведення додаткових процесуальних дій.

2. Не надають суду документи у повному обсязі, що позбавляє суд прийняти рішення на користь позивача.

У цьому випадку додаткові документи суд може витребувати самостійно, але це не є обов’язком суду.

Так, сторони по справі повинні довести самі ті обставини, на які вони посилаються у своїх заявах, запереченнях, поясненнях, клопотаннях та інших документах, наданих на адресу суду. Враховуючи вказані правила, позивачі повинні стежити, щоб усі документи своєчасно були надані суду, які суд може використати як доказ у справі на їх користь.

Дехто вважає, що корисніше для справи надавати більше документів, ніж менше, але ми не можемо цього радити учасникам процесу, оскільки кожний документ до його надання до суду потрібно оцінити.

Не кожен із документів може бути використаний на користь позивача, а взагалі, частина їх може йому нашкодити. Підхід до оцінювання документів у кожному конкретному випадку є суто індивідуальним.

3. Під час вирішення податкових спорів звертаємо увагу осіб, які оскаржують рішення податкового органу, на такі обставини: до суду можуть бути надані не тільки документи, які належать позивачеві, а також документи його контрагентів та інші.

За приклад тут може правити такий випадок: податковим органом під час виконання перевірки підприємства ТОВ «РОЗА» не було враховано податкові накладні, виписані та складені підприємством ТОВ «РОМАШКА», і донараховано податок на додану вартість на суму 10000 грн. Підставою для вказаного рішення податкового органу було незнаходження підприємства ТОВ «РОМАШКА» за його юридичною адресою та неможливість проведення його перевірки для підтвердження вказаних розрахунків.

У цьому випадку до позовної заяви або під час судового розгляду справи (за клопотанням сторони), на нашу думку, слід залучити не тільки документи підприємства ТОВ «РОЗА», а й документи його контрагента.

Такими документами, отриманими від контрагента ТОВ «РОМАШКА», можуть бути:

– довідка ЄДРПОУ, свідоцтво про державну реєстрацію, довідка Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців з визначенням даних про місцезнаходження підприємства;

– податкові декларації з податку на додану вартість з додатками № 5 до них, у яких підприємство ТОВ «РОМАШКА» відобразило суми ПДВ у своїх податкових зобов’язаннях на користь підприємства ТОВ «РОЗА»;

– довідки банківських установ, у яких відкрито рахунки ТОВ «РОЗА» про те, що на адресу підприємства ТОВ «РОМАШКА» були перераховані певні суми з урахуванням сум ПДВ;

– договори, акти виконаних робіт, товарно-транспортні накладні та інші документи, отримані від фірми експедиторів товарів, отриманих від ТОВ «РОМАШКА» (вказані документи підтвердять наявність відносин між підприємствами).

За результатами вказаного прикладу слід зробити висновок, що не тільки документи підприємства ТОВ «РОЗА» можуть бути доказами по справі в межах адміністративного судочинства, а також документи інших підприємств, установ, організацій.

4. Особливу увагу під час складання позовних заяв слід приділити частині позову, у якому позивач звертається до суду з відповідними вимогами до об’єкта оскарження.

ПРИКЛАД 1

Ф. І. Петров звернувся на адресу суду з вимогами про скасування рішення селищної ради. При цьому не визначив, яке саме рішення потрібно скасувати, не визначив його номер і дату.

За таких умов суду не зрозуміло, яким чином захистити інтереси позивача, чи стосується вказане рішення його інтересів, чи можливо прийняти рішення про відкриття провадження по справі.

У цьому випадку об’єкт оскарження позивачем взагалі не визначено.

ПРИКЛАД 2

Ф. І. Петров звернувся на адресу суду з вимогами про скасування рішення селищної ради від 10.10.2012 р. При цьому не визначив номер вказаного рішення.

Під час розгляду справи з’ясовано, що селищна рада 10.10.2012 р. прийняла 12 рішень. Невизначення номеру рішення позбавляє можливості захистити інтереси позивача.

Об’єкт оскарження позивачем визначено частково.

З визначених прикладів слід зробити висновок, що об’єкт оскарження повинен в позовній заяві бути визначений чітко, зокрема необхідно визначити:

– повне найменування органу (без скорочень), рішення якого оскаржують;

– повний номер рішення;

– дату винесення (постановлення) рішення;

– на яку суму прийняте рішення (стосовно податкового повідомлення рішення) та за яким податком;

– визначити коротко, про що вказане рішення, його найменування;

– вказати інші індивідуальні ознаки рішення, що надасть можливість його відокремити від інших рішень.

Як уберегтися від помилок

На жаль, до цього розділу не може бути чітких вказівок. Уберегтися від помилок фактично неможливо, тому пропозиції про їх недопущення мають рекомендаційний характер.

Законодавство, яким регулюють відносини між громадянами, суб’єктами господарювання та суб’єктами власних повноважень (державними органами), не є постійним. Зокрема, ці відносини регулюють адміністративним судочинством.

Так, з 01 січня 2011 р. набрав чинності ПКУ.

Із 01 січня 2011 р. набрав чинності Бюджетний кодекс України (у редакції Закону № 2456-VI від 08.07.2010 р.).

Із 01 червня 2012 р. набрав чинності Митний кодекс України (у редакції Закону № 4495-VI від 13.03.2012 р.).

Таких прикладів можна навести дуже багато, зазвичай ці Закони є прогресивними, позитивними, такими, що впливають на всі елементи господарської діяльності підприємств та підприємців. Але, на жаль, як застосовувати їх на практиці, не завжди зрозуміло. Крім того, частина законів не є досконалими та протягом незначного періоду їх постійно змінюють та доповнюють. І в цьому випадку особа не позбавлена можливості припуститися помилки. Окрім законів та кодексів, багато з питань є урегульованими підзаконними та нормативними актами, такими як «Положення…», «Інструкція….», «Накази…» та інші, знати які в повному обсязі несила навіть досвідченим фахівцям у галузі права та особам, які надають відповідні консультації спеціалістів.

Поради, які наведені нижче, не є остаточними, але убезпечать вас від можливості припуститися елементарних помилок.

1. До написання адміністративного позову слід підготувати усі необхідні документи для його складання. Декілька разів їх оглянути, ознайомитися з їх суттю, дати оцінку кожному з документів в розумінні:

– чи може вказаний документ довести вашу позицію по справі;

– чи може суд його прийняти як доказ;

– чи може він вам нашкодити під час прийняття рішення на вашу користь,

– чи є вказаний документ остаточним, чи йдеться в ньому про інші документи та чи є посилання на них. Ці додаткові документи також потрібно зібрати, можливо, у них є роз’яснення усіх ваших питань.

Перший етап – підготовка документів – буде завершено, коли ви встановите, що інших документів не існує і ваша позиція є незмінною.

2. Необхідно вивчити законодавство (норми КАСУ), які вам допоможе скласти позовну заяву до суду.

На цьому етапі також потрібно з’ясувати та ознайомитися з іншими нормами законодавства, які вам потрібно знати, складаючи позов, зробити особистий висновок, чи свідчать вказані норми на вашу користь та чи можна їх застосувати під час вирішення вашої справи у суді.

3. Скласти адміністративний позов до суду.

Складаючи позов, слід враховувати вимоги, які були наведені нами раніше, щоб убезпечити себе від помилок. Особливу увагу звернути на суть позову з визначенням норм законодавства, щоби переконати суд у справедливості вашої позиції по справі. Після складання позову треба підписати його, додати необхідну кількість екземплярів позову (з копіями документів) та надати його суду.

У подальшому особі, яка захищає свої інтереси в суді самостійно, можемо порадити таке:

– враховуйте практику вищих судів під час вирішення аналогічних спорів.

У мережі Internet існує Єдиний державний реєстр судових рішень. У вказаному реєстрі визначено усі суди України, у тому числі адміністративної юрисдикції. Кожна особа має доступ до вказаного реєстру як користувач послуг, тож може знайти та ознайомитися з рішенням інших судів з питань, які її цікавлять;

– використовуйте літературу з правових питань;

– використовуйте документи, які складено Вищим Адміністративним Судом України, Верховним Судом України, Конституційним Судом України.

Так, рішення та постанови Пленумів зазначених органів є обов’язковими для виконання судами нижчих інстанцій.

Крім того, незайвим буде ознайомитися з листами Вищого Адміністративного Суду України, що існують у формі роз’яснень, узагальнення практики. Ці листи мають рекомендаційний характер для інших судів, але зазвичай адміністративні суди їх застосовують на практиці під час вирішення спорів.

Діяльність адвокатів та інших фахівців у галузі права

Усі вищезазначені етапи особа, права якої були порушені, може пройти сама, але такий шлях буде нелегким та потребуватиме значних матеріальних витрат та затрат часу.

Найлегшим способом уникнути цих проблем буде звернення до адвокатів осіб, які здійснюють свою діяльність на підставі Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»

Адвокатська діяльність – незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту (п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону).

Діяльність адвоката спрямована на захист інтересів клієнта і полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого; особи, стосовно якої передбачено застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішено питання про їх застосування у кримінальному провадженні; особи, стосовно якої розглядають питання про видання іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яку притягають до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Також адвокат має право на інші види правової допомоги, які полягають ось у чому: види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз’яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

На сьогодні вибрати собі адвоката не викликає труднощів. Національна асоціація адвокатів України веде Єдиний реєстр адвокатів України, у якому адвокати розподілені по регіонах.

За допомогою мережі Internet можна вийти в Єдиний реєстр адвокатів України та дізнатися про місце здійснення діяльності відповідним адвокатом, засоби його зв’язку та адрес електронної пошти, коли у нього такий є.

Таким чином, на сьогодні Закон значно полегшив пошук необхідного вам помічника – адвоката.

Представництво інтересів сторін у судових органах

Сторона, а також третя особа в адміністративній справі може брати участь в адміністративному процесі особисто і (або) через представника (ч. 1 ст. 56 КАСУ).

Представником може бути фізична особа, яка, відповідно до частини другої статті 48 цього Кодексу, має адміністративну процесуальну дієздатність (ч. 2 ст. 56 КАСУ).

Так, ст. 48 КАСУ передбачено таке:

– здатність мати процесуальні права та обов’язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність), визнано за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами);

– здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов’язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони, відповідно до законодавства, можуть самостійно брати участь;

– здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов’язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їхнім посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 58 КАСУ, повноваження представників, які беруть участь в адміністративному процесі на основі договору, на здійснення представництва в суді мають бути підтверджені довіреністю. Оригінали довіреностей або засвідчені підписом судді копії з них суд приєднує до справи.

Таку довіреність від імені органу, підприємства, установи, організації видають за підписом керівника або іншої уповноваженої на те законом, положенням, статутом особи і засвідчують печаткою цього органу, підприємства, установи, організації (ч. 3 ст. 58 КАСУ).

Довіреність фізичної особи на ведення справи в адміністративному суді посвідчує нотаріус або посадова особа, якій, відповідно до закону, надано право посвідчувати довіреності (ч. 4 ст. 58 КАСУ).

Повноваження адвоката як представника можуть також посвідчувати ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги або договором про надання правової допомоги. До ордера обов’язково додають витяг із договору, у якому зазначають повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчують підписом сторін (ч. 5 ст. 58 КАСУ).

Повноваження на ведення справи в суді дає представникові право на вчинення від імені особи, яку він представляє, усіх процесуальних дій, які може вчинити ця особа. Розпорядження довірителя представникові, який бере участь в адміністративному процесі на основі договору, щодо ведення справи є обов’язковими для нього (ч. 1 ст. 59 КАСУ).

Представник, який бере участь в адміністративному процесі на основі договору, має право повністю або частково відмовитися від адміністративного позову, визнати адміністративний позов, змінити адміністративний позов, досягнути примирення, передати повноваження представника іншій особі (передоручення), оскаржити судове рішення, якщо право на вчинення кожної із цих дій спеціально обумовлене у виданій йому довіреності (ч. 2 ст. 59 КАСУ).

Таким чином, представник за довіреністю має такі самі права, як сторона, інтереси якої він захищає.

Довіреність юридичної особи, видана фізичній особі

01 січня 2013 р. м. Київ

ДОВІРЕНІСТЬ

Товариство з обмеженою відповідальністю «РОЗА» код 32332233 (юридична адреса: бульвар Шевченка, 15, м. Київ, 00003) в особі генерального директора Коваленка Сергія Сергійовича вказаною довіреністю уповноважує громадянина Петрова Івана Івановича, який мешкає за адресою: вул. Пролетарська, 71, кв. 4, м. Київ (паспорт ЕК 333444, виданий Київським РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області 22.06.2003 р.),

– бути представником та захищати інтереси ТОВ «РОЗА» з усіх питань у всіх державних, адміністративних установах, правоохоронних органах (міліції, податковій міліції, Службі безпеки України, інших), органах прокуратури і суду, організаціях та підприємствах (незалежно від форми власності та підпорядкованості),

– вести справи підприємства у всіх судових органах: районних (місцевих), адміністративних, господарських судах, їхніх апеляційних інстанціях, Вищому Адміністративному Суді України, Вищому Господарському Суді України, Верховному Суді України з усіма наданими стороні по справі повноваженнями, незважаючи на процесуальний статус особи: позивача, відповідача, третьої особи.

З метою здійснення вказаних повноважень представникові надають права:

– підписувати та подавати позовні заяви, змінювати повністю або частково предмет та підстави позову;

– складати та підписувати інші документи: доповнення та уточнення позовних вимог;

– повністю або частково відмовитися від позовних вимог;

– повністю або частково визнати позовні вимоги,

– укладати та підписувати мирові угоди між сторонами по справі,

– підписувати та складати заперечення, відгуки, пояснення, заяви та клопотання по справі,

– брати особисту участь у судових засіданнях,

– ознайомлюватися з матеріалами справи, знімати копії з документів, які перебувають у справі, робити з них виписки,

– надавати суду докази,

– надавати усні та письмові пояснення.

– збирати докази шляхом отримання довідок та інших документів, пов’язаних з виконанням цієї довіреності,

– подавати скарги (апеляційні та касаційні) на рішення, постанови та ухвали суду,

– отримувати та надавати для виконання виконавчі документи, брати участь у провадженні виконавчих дій.

Вказаною довіреністю також надано інші права стороні судового розгляду справи та виконавчого провадження.

Довіреність видано строком на три роки та діє до 01.01. 2016 р. (до першого січня дві тисячі шістнадцятого року).

Генеральний директор

ТОВ «РОЗА» ________________ С. С. Коваленко

(печатка підприємства) підпис

Форми судових рішень за результатами розгляду позовної заяви

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 158 КАСУ, передбачено такі форми судових рішень за результатами розгляду справи:

1. Судове рішення, яким суд вирішує спір по суті, викладають у формі постанови.

2. Судове рішення, яким суд зупиняє чи закриває провадження у справі, залишає позовну заяву без розгляду або приймає рішення щодо інших процесуальних дій, клопотань, викладають у формі ухвали.

Суд приймає постанову іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Постанову приймають, складають і підписують у нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

У виняткових випадках залежно від складності справи складення постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш ніж п’ять днів від дня закінчення розгляду справи, однак суд повинен проголосити у тому самому засіданні, у якому закінчився розгляд справи, вступну та резолютивну частини постанови. Постанова суду, яка містить вступну та резолютивну частини, перед оголошенням має бути підписана всім складом суду і приєднана до справи.

Окремим документом викладають ухвали з питань:

1) залишення позовної заяви без руху;

2) повернення позовної заяви;

3) відкриття провадження в адміністративній справі;

4) об’єднання та роз’єднання справ;

5) забезпечення доказів;

6) визначення розміру судових витрат;

7) продовження та поновлення процесуальних строків;

8) передання адміністративної справи до іншого адміністративного суду;

9) забезпечення адміністративного позову;

10) призначення експертизи;

11) виправлення описок і очевидних арифметичних помилок;

12) відмови в ухваленні додаткового судового рішення;

13) роз’яснення постанови;

14) зупинення провадження у справі;

15) закриття провадження у справі;

16) залишення позовної заяви без розгляду.

Окремим документом можуть викладати також ухвали з інших питань, які вирішують під час судового розгляду.

Постанова суду містить:

1) вступну частину із зазначенням: дати, часу та місця її прийняття; найменування адміністративного суду, прізвищ та ініціалів судді (суддів) і секретаря судового засідання;

імен (найменувань) сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; предмета адміністративного позову;

2) описову частину із зазначенням: короткого змісту позовних вимог і позиції відповідача; пояснень осіб, які беруть участь у справі; інших доказів, досліджених судом;

3) мотивувальну частину із зазначенням: встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, на які суд спирався під час прийняття постанови, і положення закону, яким він керувався;

4) резолютивну частину із зазначенням: висновку суду про задоволення адміністративного позову або про відмову в його задоволенні повністю чи частково; висновку суду по суті вимог; розподілу судових витрат; інших правових наслідків ухваленого рішення; строку і порядку набрання постановою законної сили та її оскарження; встановленого судом строку для подання суб’єктом владних повноважень – відповідачем до суду звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій (перебіг цього строку починається від дня набрання постановою законної сили або після одержання її копії, якщо постанову виконують негайно).

Коли сторона по справі не згодна з рішенням суду першої інстанції, вона має право на її апеляційне оскарження.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов’язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанови суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 185 КАСУ).

Апеляційну скаргу подають до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копію апеляційної скарги одночасно надсилає особа, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції подають протягом десяти днів від дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу (коли виготовлення повного тексту постанови відкладають), а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційну скаргу подають протягом десяти днів від дня отримання копії постанови.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції подають протягом п’яти днів від дня проголошення ухвали. У разі, якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні, або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу (коли виготовлення повного тексту постанови відкладають), або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційну скаргу подають протягом п’яти днів від дня отримання копії ухвали.

Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції подають у письмовій формі. В апеляційній скарзі зазначають:

1) найменування адміністративного суду апеляційної інстанції, до якого подають скаргу;

2) ім’я (найменування), поштову адресу особи, яка подає апеляційну скаргу, а також номер засобу зв’язку, адресу електронної пошти, якщо такі є;

3) вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, до суду апеляційної інстанції;

4) обґрунтування вимог особи, яка подала апеляційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права;

5) у разі необхідності – клопотання особи, яка подає апеляційну скаргу, про витребування нових доказів, про виклик свідків тощо;

6) перелік матеріалів, які додають.

Крім того, в апеляційній скарзі особою, яка її подає, має бути зазначено, чи бажає особа взяти участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, чи просить суд розглянути справу за її відсутності.

Якщо в апеляційній скарзі наводять нові докази, які не були надані суду першої інстанції, то у ній зазначають причину, з якої ці докази не були надані суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу підписує особа, яка її подає, або її представник, який додає оформлений належним чином документ про свої повноваження, якщо цей документ не подавали раніше. В апеляційній скарзі зазначають дату її подання.

До апеляційної скарги додають її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі. До апеляційної скарги додають документ про сплату судового збору, а також копії доданих до неї письмових матеріалів відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Висновки

Завершити цю книгу ми хочемо цитатою з трактату Сунь-Цзи «Мистецтво війни»: «Сто разів битися і перемогти – це не краще з кращого; краще з кращого – підкорити чужу армію не борючись».

Отже, найкраща війна – розбити задуми противника.

Керуючись цим, побажаємо читачеві мати якомога менше диспутів та суперечок. Формувати правовідносини та вибирати контрагентів радимо в такий спосіб, щоб навіть натяку для спору не виникало. Доцільно також звернутися до порад спеціалістів, які зможуть знизити ризик виникнення спору ще на етапі укладення договору або виникнення будь-яких правовідносин.

І якщо вже й доведеться розпочати «воєнні дії», щоб правильний підхід до спору допоміг звести витрати часу на доведення своєї позиції до мінімуму.

Table of Contents

В. В. Гайворонська О. М. Скребець О. М. Сичов Д. С. Довбій Куди та як правильно писати скаргу, заяву, претензію, клопотання, щоб відстояти свої права

Вступ

Звернення до державних органів

Види звернень

Складання звернень

Як отримати інформацію

Зразки документів

Загальна інформація про судову систему в Україні

Судочинство

Конституційний Суд

Суди загальної юрисдикції

Захист прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у порядку цивільного судочинства

Загальні положення

Зразки процесуальних документів з коментарями

Позовні заяви

Апеляційне провадження

Касаційне провадження

Інші процесуальні документи

Кримінальне судочинство

Загальні положення: новий Кримінальний процесуальний кодекс України

Загальні засади кримінального провадження

Загальна характеристика кримінального провадження

Досудове розслідування

Судове провадження

Права особи в кримінальному провадженні

Судочинство в адміністративних судах

Позитивність та прогресивність норм Кодексу адміністративного судочинства

Загальні норми КАС України

Права та обов’язки сторін, які беруть участь у справі

Строки звернення до адміністративних судів

До якого суду потрібно звертатися з використанням норм КАС України

Вимоги, з якими можна звертатися до суду

Розрахунок для сплати судового збору в разі звернення до суду

Приклади обчислення сум судового збору

Пільги щодо сплати судового збору

Загальні вимоги до документів, які подають до суду

Зразки клопотань

Клопотання з іншими вимогами

Інші види заяв

Основні помилки під час подання позовних заяв до суду

Які документи потрібно надати суду та залучити їх до позову

Помилки, які трапляються найчастіше

Як уберегтися від помилок

Форми судових рішень за результатами розгляду позовної заяви

Висновки