Annotation

Сімейний юридичний довідник стане в нагоді кожному! Ви знайдете у ньому відповіді на запитання, що стосуються найнагальніших життєвих ситуацій. Як правильно подати скаргу? Якими нормами регульовано споживчі відносини? Як відстояти свої права в суді і що таке кримінальне провадження? На що слід зважати, оформлюючи трудовий договір? Стосовно цих та багатьох інших актуальних юридичних запитань консультують досвідчені правники. Окремі розділи описують відповідні галузі права (трудове, сімейне, цивільні, споживчі й земельні відносини тощо). У книзі також наведено зразки необхідних типових документів.

- О. М. Сичов

- Розділ 1

- Які бувають різновиди звернень?

- Куди можна направляти звернення?

- Чи можна скаржитись усно?

- Як правильно подати письмове звернення?

- Який порядок подання та розгляду звернення?

- Чи має заявник (скаржник) якісь права?

- Чи існують правила ефективного звернення зі скаргою?

- Як подавати звернення з метою отримання певної інформації?

- Зразки документів

- Розділ 2

- Представництво та довіреність

- Що таке представництво?

- Які існують підстави для виникнення представництва?

- Що таке довіреність?

- Якою буває форма довіреності?

- Чи можна видати довіреність усно?

- Чи може ще хтось посвідчувати довіреність, окрім нотаріуса?

- Як видати довіреність на одержання заробітної плати або стипендії?

- Що таке довіреність юридичної особи?

- Яким може бути строк довіреності? Чи існують безстрокові довіреності?

- Які мають бути довіреності щодо автомобіля?

- Зразки документів

- Що таке представництво за законом?

- Що таке представництво за договором доручення?

- Коли може знадобитись договір доручення?

- Що таке представництво за актом органу юридичної особи?

- Де вказані повноваження директора юридичної особи?

- Які саме правочини може вчиняти представник?

- Чи можна одружитись за довіреністю?

- Чи можна продати щось через довіреність собі?

- Що робити, якщо особа діяла з перевищенням повноважень?

- Коли витрати представника не компенсують?

- Що робити, якщо особа діяла без довіреності?

- Як скасувати довіреність?

- Договір купівлі-продажу

- Що таке договір купівлі-продажу?

- Які питання потребують особливої уваги?

- Яка існує форма договору купівлі-продажу щодо нерухомості?

- Які передбачено основні обов’язки покупця?

- Чи існують правові наслідки, якщо продавець відмовився передати товар?

- Яку відповідальність несе продавець у разі відсудження товару у покупця?

- Чи необхідно вказувати в договорі неустойку (штраф або пеню)?

- Коли до покупця переходить ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару?

- Які умови щодо якості товару має містити договір?

- Які права має покупець, якщо продавець не передає необхідні документи щодо товару?

- Що робити, якщо виявлено недоліки в якості товару?

- Що таке гарантія на товар?

- За які недоліки товару відповідає продавець?

- Які існують строки висування вимоги у зв’язку з виявленням недоліків у проданого товару?

- Коли необхідно повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу?

- Як у договорі має бути встановлено ціну?

- У чому відмінність договору купівлі-продажу та постачання?

- Зразки документів

- Що таке договір роздрібної купівлі-продажу?

- Яку інформацію має надати продавець покупцеві?

- Чи можна спочатку укласти договір, а товар забрати пізніше?

- Що таке продаж товару за зразками?

- Як здійснюють продаж товарів через автомати?

- Які існують умови доправляння товару за договором роздрібної купівлі-продажу?

- Що таке ціна та оплата товару?

- Чи можливий обмін товару?

- Які права має покупець у разі продажу йому товару неналежної якості?

- Який існує порядок і строки задоволення вимог покупця замінити товар або усунути недоліки?

- Який порядок відшкодування різниці в ціні у разі заміни товару, зменшення ціни і повернення товару неналежної якості?

- До якого суду можна звернутися, якщо продавець товару перебуває в іншому місті?

- До якого суду звернутися за господарським договором?

- Договір підряду

- У чому сутність відносин підряду?

- Що таке договір підряду?

- Які основні характеристики договору підряду?

- Які існують найпоширеніші випадки укладання договору підряду?

- Які бувають наслідки в разі втрати об’єкта підряду?

- На що звернути увагу під час укладання договору підряду?

- На які додаткові аспекти слід звернути увагу, укладаючи договір підряду?

- Чи можна вимагати винагороду, якщо об’єкт підряду втрачено?

- Які існують істотні умови договору підряду?

- Що таке розумний строк та власне поняття розумності?

- Чи можна не фіксувати ціну в договорі підряду?

- Яку позовну давність застосовують до підрядних відносин?

- Які бувають види договорів підряду?

- Про що підрядник зобов’язаний своєчасно попередити замовника?

- Які права має замовник під час виконання роботи?

- Які права має замовник у разі порушення підрядником договору підряду?

- Що зобов’язаний зробити замовник після виконання роботи підрядником?

- Як діяти в разі виявлення недоліків з часом?

- Що робити, якщо замовник ухиляється прийняти роботу та не оплачує виконану роботу?

- Яка передбачена відповідальність підрядника за неналежну якість роботи?

- Які наслідки неналежного виконання договору мають бути визначені в договорі?

- Що таке договір побутового підряду?

- Що є метою договору побутового підряду?

- Хто є сторонами договору побутового підряду?

- Яка існує форма договору побутового підряду?

- Чи можна використовувати свідків для підтверждення договору побутового підряду?

- Які існують гарантії прав замовника?

- Чи можна припинити роботи за замовленням до їх завершення?

- З чиїх матеріалів можна виконувати роботу за договором побутового підряду?

- Які існують права замовника у разі істотного порушення підрядником договору побутового підряду?

- Що робити, якщо замовник не з’явився за одержанням роботи?

- Що таке договір будівельного підряду?

- Хто має право власності на об’єкт будівництва?

- Що таке проектно-кошторисна документація?

- У чому полягають особливості внесення змін до проектно-кошторисної документації?

- Як здійснювати забезпечення будівництва та оплату робіт?

- Чи потрібне страхування об’єкта будівництва?

- Який існує порядок передання та прийняття робіт?

- Яку відповідальність несе підрядник?

- Які гарантії якості передбачено в договорі будівельного підряду?

- У чому полягає відмінність договору підряду та трудового договору?

- Страхування

- Що таке договір страхування?

- Як розвивалось страхування?

- Що належить до предмета договору страхування?

- У який формі укладають договір страхування?

- Які існують істотні умови договору страхування?

- Коли договір страхування набирає чинності?

- Які умови має містити договір страхування?

- Що мають містити правила страхування?

- На які поняття слід звернути особливу увагу?

- У яких випадках можуть відмовити в страховій виплаті?

- Які бувають види добровільного стахування?

- Що таке обов’язкове страхування власників транспортних засобів?

- На що звернути увагу під час укладання договору страхування?

- Якщо автомобілем користуються декілька осіб, які типи договорів можуть бути укладені?

- Коли страховик може відмовити у виплаті?

- Коли страхова не буде відшкодовувати шкоду?

- Чи може страхова компанія стягнути суму збитків з особи, чия відповідальність застрахована?

- Чи існують пільги щодо страхування цивільно-правової відповідальності?

- Що слід знати про особисте страхування життя, здоров’я та майна?

- Договір купівлі-продажу автомобіля

- Чому приділити увагу під час укладання договору купівлі-продажу автомобіля?

- Як укласти договір купівлі-продажу автомобіля?

- Чи обов’язково оформлювати завдаток?

- Зразки документів

- Що потрібно для укладення договору у нотаріуса?

- Які додаткові документи потрібні у разі посвідчення договору у нотаріуса особою, що не має чоловіка (дружини)?

- Що потрібно для укладення договору за договором комісії?

- Чи можна продати автомобіль за генеральною довіреністю?

- Коли може знадобитись представник для продажу автомобіля?

- Чи може особа, якій видано довіреність, продати авто сама собі?

- Чи можна продати автомобіль, якщо його власник помер?

- Які можуть бути наслідки вищезазначеного правочину. Чи можна повернути автомобіль спадкоємцям?

- Що потрібно для реєстрування автомобіля?

- Які податки та платежі сплачують під час державного реєстрування авто?

- Чи може один із подружжя без згоди другого продати автомобіль, який було придбано ним у шлюбі?

- Що таке право спільної сумісної власності?

- Чи можуть договори щодо розпорядження майном бути посвідчені без згоди другого з подружжя?

- Чи потрібне обов’язкове нотаріальне посвідчення договорів на відчуження транспортних засобів?

- Якими можуть бути наслідки, якщо не одержувати згоду на правочин?

- Що робити одному з подружжя, якщо договір було укладено без його/її згоди?

- Дарування

- Що таке дарування?

- На що спрямований договір дарування та які його наслідки?

- Що можна дарувати?

- У якій формі укладають договір дарування?

- Коли має бути використана спеціальна форма договору дарування?

- Хто може дарувати?

- Хто не може дарувати?

- Чи можна вимагати дарунок?

- Що робити, якщо дарунок не є якісним або має інші недоліки?

- Що робити, якщо дарунок спричинив шкоду?

- Чи можна вимагати повернути дарунок?

- Зразки документів

- Позика

- Чи допустимо позичати не лише гроші, а й речі?

- Чи можна укласти договір позики в іноземній валюті?

- Як укласти договір позики?

- Чи можна передбачити проценти за час користування грошима?

- Як правильно повернути гроші кредиторові?

- Що робити, якщо позичальник не повертає гроші в обумовлений термін?

- Зразки документів

- Рента

- Що таке рента?

- Як виконують договір ренти?

- Якщо договір ренти майже не застосовують через невигідні умови, тоді чому його рекомендують?

- Що робити, якщо майно випадково загине, наприклад, внаслідок пожежі?

- Зразки документів

- Комісія

- Договір комісії – це те саме, що й договір доручення?

- Чи слід оплачувати послуги комісіонера?

- Як визначають умови угод, які укладає комісіонер?

- Як діяти, якщо комісіонер під час укладання договору відступить від узгоджених із комітентом умов?

- Якщо комісіонер діє від власного імені, чи означає це, що майно, набуте ним під час укладання угод, є його особистою власністю?

- Які існують підстави для припинення договору комісії?

- Зразки документів

- Довічне утримання (догляд)

- Хто є сторонами зазначеного договору?

- Яке майно можна передати за таким договором?

- Як укласти договір про довічне утримання?

- На що слід звернути увагу в тексті договору про довічне утримання?

- Як виконують договір довічного утримання?

- Чи можна доручити виконання обов’язків по догляду іншій особі?

- Коли припиняється дія договору довічного утримання?

- Зразки документів

- Зберігання

- Як мають виконувати такий договір?

- Чи можна передбачити обов’язок у договорі прийняти річ на зберігання в майбутньому?

- кі обов’язки зберігача за договором зберігання?

- На яких засадах здійснюють розрахунки між сторонами договору?

- Які можна виділити особливості у зберіганні речей на складі?

- Які можна виділити особливості у разі передання речей до ломбарду?

- Що можна сказати про зберігання в банку?

- Які особливості зберігання в камерах схову (різноманітних транспортних організацій та установ)?

- Які існують інші випадки зберігання?

- Зразки документів

- Спадкування

- Як визначають спадкодавця та спадкоємця?

- Що розуміють під спадковим майном?

- Коли спадкування проводять за законом?

- Які черги спадкоємців встановлено законодавством?

- Що означає «спадкувати за правом представлення»?

- Чим відрізняється спадкування за заповітом?

- Чи можна позбавити за заповітом спадщини?

- Кому надають обов’язкову частку спадщини?

- У чому полягають додаткові можливості заповіту?

- Як правильно прийняти спадщину?

- Чи відповідають спадкоємці за боргами спадкодавця?

- Що таке спадковий договір?

- Зразки документів

- Деякі питання сімейного права

- Що таке шлюб із правової точки зору?

- У якому порядку мають укладати шлюб?

- Як проводять реєстрування шлюбу?

- Як розірвати шлюб?

- Як розірвати шлюб у судовому порядку?

- Коли шлюб може бути визнано недійсним?

- Що таке шлюбний контракт?

- Які права та обов’язки подружжя передбачено законом?

- Які майнові права та обов’язки має подружжя?

- Який існує правовий режим майна подружжя?

- Як подружжя має розпоряджатися своєю спільною власністю?

- Як поділити спільне сумісне майно в разі необхідності?

- Зразки документів

- Відшкодування шкоди

- Як відшкодовують матеріальну шкоду?

- Як відшкодовують моральну шкоду?

- Що таке джерело підвищеної небезпеки?

- Чи на загальних підставах відшкодовують шкоду неповнолітні?

- Як відшкодовують шкоду, якщо заподіювач шкоди є психічно хворою (недієздатною) людиною?

- Чи має право споживач на відшкодування шкоди, спричиненої неналежною якістю товарів або послуг?

- Як відшкодовують шкоду, завдану діями правоохоронних органів?

- Зразки документів

- Розділ 3

- Які основні поняття передбачено законодавством щодо сфери споживчих відносин?

- Яка основна сфера споживчих відносин?

- Хто такий споживач у сучасному правовому полі?

- Отже, хто ж такий споживач у сучасному правовому полі?

- Що таке договір для споживача?

- Що є головним для будь-якої продукції?

- Які існують обов’язки продавця щодо документів на продукцію?

- Яку інформацію зобов’язаний надати продавець?

- Яку інформацію має надати продавець у разі укладення договору на відстані?

- Що таке гарантія на продукцію?

- Що слід знати про гарантію на придбану продукцію?

- Як обчислюють гарантійний строк на сезонні товари?

- Що означає відсутність гарантійного строку?

- На яку продукцію обов’язково має бути гарантія?

- Зразки документів

- Як обміняти товар неналежної якості?

- Що таке істотний недолік продукції?

- Чи є правомірним, якщо продавець товару відсилає до виробника?

- Чи правомірно, якщо споживачеві відмовляють в прийнятті товару неналежної якості після спливу гарантійного терміну?

- Як обміняти товар належної якості?

- Яка продукція належної якості не підлягає обміну (поверненню)?

- Чи несе відповідальність продавець, якщо його продукцією було спричинено шкоду?

- Яка передбачена відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів?

- Куди звернутися до суду, якщо юридична адреса особи продавця не там, де мешкає споживач?

- Яка організація здійснює захист споживачів?

- Які існують вимоги до написання звернення зі скаргою до Держспоживінспекції?

- Зразки документів

- Розділ 4

- Загальні поняття

- Що таке кримінальне провадження? Яка різниця між кримінальним провадженням та кримінальною справою?

- Навіщо взагалі існує кримінальне провадження?

- На яких засадах здійснюється кримінальне провадження?

- Що таке верховенство права?

- Що означає принцип законності?

- У чому полягає рівність учасників судового провадження перед судом?

- Як застосовують принцип поваги до людської гідності?

- Що означає свобода та особиста недоторканність?

- Що розуміють під недоторканністю житла?

- Що розуміють під таємницею спілкування, невтручанням в особисте життя?

- Як пов’язаний захист права власності із кримінальним провадженням?

- Що таке презумпція невинуватості?

- Чи можна в кримінальному провадженні не свідчити проти родичів?

- Як реалізують право на захист?

- Як реалізується доступ до правосуддя?

- Як реалізується гласність судового провадження?

- Що означає публічність та безпосередність судового розгляду?

- Що розуміють під диспозитивністю?

- Як оцінюють розумність строків?

- Якою мовою ведуть кримінальне провадження?

- Права особи в кримінальному провадженні?

- Чим заявник відрізняється від потерпілого? Які вони мають права?

- Хто такий підозрюваний і чим він відрізняється від обвинуваченого та підсудного?

- Які права має підозрюваний?

- Які права має обвинувачений?

- Досудове розслідування

- Хто проводить досудове розслідування?

- Які строки досудового розслідування?

- Як проводять досудове слідство?

- Затримання

- Що слід знати про затримання?

- Запобіжні заходи

- У чому сутність запобіжних заходів?

- Як розрізнити особисте зобов’язання та особисту поруку?

- Як відбувається домашній арешт?

- Як застосовують заставу?

- Коли застосовують утримання під вартою?

- Судове провадження

- Як проводять судовий розгляд?

- Право на оскарження у кримінальному провадженні

- Як скаржитись на стадії досудового розслідування?

- Як оскаржити затягування строків у досудовому розслідуванні?

- Як оскаржують ухвали слідчого судді?

- Як оскаржують судові рішення, а також вироки?

- Пам’ятка «Коли вас викликають на допит»

- Пам’ятка «Якщо до вас прийшли із обшуком»

- Розділ 5

- Які справи розглядає суд у порядку цивільного судочинства?

- Чи розглядають у цивільному судочинстві спори із державою?

- Які існують етапи розгляду цивільних справ?

- Які існують різновиди цивільного судочинства?

- Що розуміють під позовним провадженням?

- Як правильно скласти позовну заяву?

- З чого починається судовий розгляд?

- Який встановлено порядок надання доказів?

- У яких випадках розгляд справи може бути відкладено?

- Як слід поводитись у судовому засіданні?

- Як триває власне розгляд справи?

- Коли розгляд справи зупиняють?

- Як закінчується розгляд справи?

- Коли застосовують окреме провадження замість позовного?

- Зразки документів

- У яких випадках справи розглядають у порядку наказного провадження?

- Зразки документів

- Що робити, коли громадянин отримав копію судового наказу поштою і не згоден із викладеними у ньому висновками?

- Як оскаржити рішення в апеляційному порядку?

- Хто може подати апеляційну скаргу?

- У які строки подають апеляційну скаргу?

- У якій формі слід викласти апеляційну скаргу?

- Зразки документів

- Як оскаржити рішення суду в касаційному порядку?

- Як правильно скласти касаційну скаргу?

- Зразки документів

- Коли можна переглянути рішення суду за нововиявленими обставинами?

- Що слід вказати у відповідній заяві?

- Зразки документів

- Як розглядають заяву про перегляд рішення у зв’язку з нововиявленими обставинами?

- Пам’ятка «Права та обов’язки осіб, які беруть участь у справі»

- Розділ 6

- Що таке трудовий договір?

- Хто має право на працю?

- Що таке примусова праця?

- Як реалізувати своє право на працю?

- Що таке контракт і в чому його відмінність від трудового договору?

- З якими особами-працівниками можна укладати контракт?

- У якій формі допустимо укладати трудовий договір?

- Які документи необхідні для укладення трудового договору?

- Як оформляють укладення трудового договору?

- На який строк можна укласти трудовий договір?

- У яких випадках укладають строковий трудовий договір?

- Як діяти у випадку, якщо договір переукладено декілька разів?

- Що таке випробування під час прийому на роботу?

- Коли прийняття на роботу з випробуванням не допускається?

- Який строк випробування передбачено за законом?

- Коли можна звільнити працівника як такого, що не пройшов випробування?

- Які існують способи припинення трудових відносин?

- Чи існують інші випадки припинення трудового договору?

- Який встановлено порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника?

- Чи є правомірним, влаштовуючись на роботу, одразу підписувати заяву про звільнення без дати?

- Який встановлено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу?

- Які особи мають переважні права залишитися на роботі в разі звільнення?

- У який термін роботодавець має попередити працівника про звільнення?

- Чи правомірним є звільнення в разі зміни власника підприємства?

- Які існують обмеження роботодавця в разі звільнення за ініціативою роботодавця?

- Чи може звільнити роботодавець за «невідповідність»?

- Який встановлено порядок звільнення за невиконання трудових обов’язків?

- Що таке прогул та який встановлено порядок звільнення за прогул?

- Чи може звільнити роботодавець працівника, що перебуває у стані сп’яніння?

- Чи можуть звільнити за дрібне розкрадання на підприємстві?

- Які існують додаткові підстави для звільнення за ініціативою роботодавця?

- У яких випадках виплачують вихідну допомогу під час звільнення?

- Що таке відсторонення від роботи?

- Чи варто погоджуватись, якщо вам пропонують укласти договір підряду?

- Розділ 7

- Загальні поняття

- Що таке підприємницька діяльність?

- Хто має право займатися підприємницькою діяльністю?

- Кому заборонено займатися підприємницькою діяльністю?

- Які існують форми ведення підприємницької діяльності?

- У чому полягають позитивні та негативні сторони роботи СПДФО?

- Що необхідно, щоби розпочати роботу як СПДФО?

- Які документи має подати фізична особа, що хоче стати підприємцем?

- З якого віку можна починати свою справу?

- Який термін державного реєстрування фізичної особи-підприємця?

- Які документи має подати юридична особа для проведення державного реєстрування?

- Що таке електронне реєстрування?

- Який встановлено порядок реєстрування в податкових органах?

- Хто не може бути платником єдиного податку?

- Що таке юридична особа?

- У чому полягають переваги роботи юридичної особи?

- Які існують недоліки у роботі юридичної особи?

- Які найпоширеніші види юридичних осіб?

- Що таке підприємство?

- Які види підприємств можуть здійснювати діяльність?

- Які обмеження у функціонуванні мають юридичні особи?

- Що таке господарські товариства?

- Які існують види господарських товариств?

- Які установчі документи мають господарчі суб’єкти?

- Які установчі документи мають господарські товариства?

- Який порядок реєстрування юридичної особи?

- Які документи необхідно надати для реєстрування державному реєстратору?

- Що таке модельний статут?

- Ліцензування та патентування

- Що таке ліцензування?

- Які види діяльності потребують ліцензування?

- Що таке патент?

- Хто є платниками збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності?

- На які побутові послуги слід придбати торговельний патент?

- Як встановлюють ставку збору за провадження торговельної діяльності та діяльності з надання платних послуг?

- Який порядок придбання торговельного патенту?

- Трудові відносини між підприємцем і працівниками

- Як регулюють відносини з працівниками підприємця?

- Як слід організовувати відносини між підприємцями?

- Які існують істотні умови господарського договору?

- Що таке попередній договір?

- Що таке договір про наміри?

- Які види забезпечення виконання договору існують?

- Неустойка

- Порука

- Гарантія

- Завдаток

- Застава

- Яку відповідальність передбачено для учасників господарських відносин?

- Які можуть бути наслідки прострочення для боржника?

- Які можуть бути наслідки прострочення для кредитора?

- Як скласти претензію або вимогу?

- Зразки документів

- Що означає захист персональних даних для підприємця?

- Якими ще нормативними актами врегульовано відносини щодо інформації про особу?

- Як провадять реєстрування персональних баз даних?

- У чому особливості положення про порядок обробляння та використання персональних даних?

- Розділ 8

- Якими законами регулюють земельні правовідносини?

- Які бувають землі в Україні?

- Які права на землю передбачено чинним законодавством?

- Що розуміють під власністю на землю?

- Які існують права користування землею?

- Як можна забудувати земельну ділянку?

- Що таке суперфіцій і емфітевзис?

- Що таке сервітут?

- Як набути вищезазначених прав на землю?

- Як набути права власності на землю?

- Чи можна отримати землю у власність безкоштовно?

- Коли земельну ділянку можна отримати без проведення аукціону?

- Як вирішують питання із правами на землю в разі придбання будинку?

- Якими документами підтверджують право на земельну ділянку?

- Які існують обмеження прав на землю?

- Коли припиняється право на земельну ділянку?

- Чим гарантовано право на землю?

- Яка існує відповідальність за порушення земельного законодавства?

- notes

- 1

- 2

О. М. Сичов

Д. С. Довбій

Великий сімейний юридичний довідник у питаннях і відповідях

© DepositPhotos.com / JanPietruszka, обкладинка, 2015

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2015

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2015

Розділ 1

Скарги та звернення

Взаємодія із органами держави та органами місцевого самоврядування у громадян відбувається переважно в односторонньому порядку – шляхом впливу цих органів на їх життя в процесі реалізації владних повноважень. Зворотний зв’язок здійснюється шляхом безпосереднього звернення громадян до цих органів.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов’язані розглянути звернення й дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Зазначена норма Конституції є нормою прямої дії, але детальний порядок практичної реалізації цього права громадянами України регулює Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 р.

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Які бувають різновиди звернень?

Зміст і характер звернення обумовлено його видом.

Пропозиція або зауваження – звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

На практиці, на жаль, для пересічних громадян цей різновид звернення значення не має. Скоріш за все ви отримаєте відповідь типу «Уважно розглянули – обговорили – врахуємо у подальшій роботі». Інших результатів сподіватися не варто.

Заява – звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених чинним законодавством прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Клопотання – письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга – звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями або бездіяльністю, рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об’єднань громадян, посадових осіб.

Найпоширенішими є такі звернення громадян, як скарги і заяви.

Куди можна направляти звернення?

Звернення можна надсилати на адресу органів державної влади, місцевого самоврядування, об’єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації або безпосередньо на адресу посадових осіб відповідно до їх функціональних обов’язків. Причому подавати звернення бажано до тих органів, установ і тих посадових осіб, від яких залежить вирішення цього питання.

Якщо питання, порушені у зверненні, не входять до повноважень адресата, звернення слід пересилати за належністю відповідному органу або посадовій особі у строк не більше п’яти днів. Про це має бути повідомлено громадянина, що подав звернення.

Також звертаємо увагу, що за чинним законодавством скарги заборонено перенаправляти для розгляду тому органу (посадовій особі), дії або рішення якої оскаржують. Подібні дії особи, яка отримала ваше звернення, є прямим порушенням ст. 7 Закону України «Про звернення громадян».

Чи можна скаржитись усно?

Так, відповідно до чинного законодавства, звернення може бути усним або письмовим.

Усне звернення громадянин викладає на особистому прийомі, і посадова особа записує його в журналі (книзі) прийому. При цьому реєструють прізвище, ім’я та по батькові відвідувача, його адресу, суть питання, прізвище особи, яка веде прийом, і результати розгляду звернення. Наприкінці прийому громадянинові повідомляють про прийняте за зверненням рішення або, якщо вирішення питання належить до компетенції іншого органу, мають посприяти у з’ясуванні цього органу, визначенні його місцезнаходження, телефонів тощо.

Однак застосовувати усну форму звернень не рекомендуємо, оскільки, на жаль, практика свідчить про небажання посадових осіб державних органів вирішувати будь-які питання в подібному оперативному режимі. Скоріш за все ви марно витратите час, оскільки після усного прийому у вас не буде на руках доказів звернення до державного органу (посадової особи). Це стосується і випадків, якщо робота установи з громадянами побудована на особистому прийомі громадян з однотипних питань. Вам скоріш за все буде запропоновано заповнити письмову заяву встановленого зразка.

Отже, якщо маєте бажання особисто поспілкуватися із посадовою особою, підготуйте заздалегідь і належним чином оформлене письмове звернення.

Як правильно подати письмове звернення?

Письмове звернення надсилають поштою або передають до відповідного органу, установи особисто або через уповноважену особу, якщо повноваження цієї особи оформлено відповідно до чинного законодавства.

Якщо ви передаєте звернення безпосередньо до органу, вимагайте на копії звернення (сподіваємось, ви не забули взяти із собою копію?) відбитка штампу чи печатки установи із датою отримання звернення органом і підписом особи, яка його прийняла.

Якщо ви вирішили звернення передати поштою, завжди відправляйте рекомендовані листи (у вас на руках залишиться квитанція, яка є доказом того, що ви відправляли звернення до певного органу). Крім цього, можна скористатися такою послугою пошти, як відправлення листа із повідомленням (тоді як доказ ви можете наводити дату отримання листа органом, який має його розглядати) і відправлення цінного листа із описом вкладення до конверта (таку форму обирають на підтвердження того, що саме ви відправили цього листа, і використовують в особливо складних випадках, зокрема в разі небажання органу розглядати подане звернення).

Результати розгляду громадянинові можуть повідомити в письмовій або усній формі за його бажанням.

Наполегливо радимо скористатися наданим вам правом отримати відповідь письмово. Найбільш досвідчені заявники і скаржники додають у кінці звернень фразу «Про результати розгляду звернення прошу повідомити мене письмово протягом передбаченого ст. 20 Закону України „Про звернення громадян“ строку». Очевидно, вважають не зайвим застерегти орган, який розглядає звернення, від порушень строку його розгляду.

Подавати скаргу можна як особисто, так і через уповноважену на це іншу особу. Скаргу в інтересах неповнолітніх і недієздатних осіб подають їхні законні представники.

Який порядок подання та розгляду звернення?

Текст звернень, а також рішень і відповідей на них складають українською або іншою мовою, прийнятною для сторін.

Для того щоб звернення могло бути розглянуте і на нього було отримано відповідь, воно має бути грамотно складене, тобто містити всі необхідні складові – реквізити.

У зверненні обов’язково має бути зазначено:

– прізвище, ім’я, по батькові громадянина, що звернувся;

– місце його проживання (будьте уважні – на вказану адресу надійде відповідь);

– суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви або скарги, прохання або вимоги.

– підпис заявника (заявників, якщо звернення колективне) із зазначенням дати.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов’язковому прийняттю та розгляду.

Звернення, оформлене без дотримання перелічених вимог, повертають заявникові з відповідними роз’ясненнями зазвичай не пізніше ніж через 10 днів від дня його надходження.

Також розгляду не підлягають повторні звернення до одного й того самого органу від одного й того ж громадянина з одного й того самого питання, якщо перше вже було вирішено по суті, а також скарги на оскаржувані рішення і звернення від осіб, яких визнано судом недієздатними.

Скарга на оскаржуване рішення може бути подана до органу або посадовій особі вищого рівня протягом одного року від моменту його прийняття, але не пізніше одного місяця з часу ознайомлення громадянина з прийнятим рішенням. Скарги, подані з порушенням зазначеного терміну, не розглядають.

Звісно, пропущений через поважну причину термін може бути поновлено органом чи посадовою особою, що розглядає скаргу, але краще не сподіватися на добру волю державних органів і оскаржувати їх рішення своєчасно.

До звернень можна додавати різні довідкові матеріали в оригіналах або копіях. Радимо в оригіналах документи не подавати, якщо тільки нормативними актами щодо органу, який буде розглядати звернення, не встановлено відповідну форму звернення з наданням оригіналів. Додавайте копії.

Усі звернення мають розглядати і вирішувати не довше одного місяця від дня їх надходження. Граничний строк розгляду звернень, що не потребують додаткового вивчення, не більше 15 днів від дня їх одержання.

Якщо упродовж місячного строку вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник зобов’язані встановити строк для його розгляду, про що обов’язково повідомляють особі, яка подала звернення. При цьому загальний строк розв’язання питань, порушених у зверненні, не може перевищувати півтора місяця.

Чи має заявник (скаржник) якісь права?

Під час розгляду заяви або скарги громадянин має право:

– особисто викласти аргументи особі, яка перевіряла заяву або скаргу, і брати участь у перевірці поданої скарги або заяви;

– ознайомлюватися з матеріалами перевірки (радимо не нехтувати цим правом. Перш ніж оскаржувати дії особи, яка проводила таку перевірку, варто ознайомитись із матеріалами, спираючись на які вона прийняла рішення не на вашу користь, – це надасть вашій скарзі на її дії обґрунтованості);

– подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, що розглядає заяву або скаргу;

– бути присутнім під час розгляду заяви або скарги;

– користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, що здійснює правозахисну функцію, оформивши це повноваження у встановленому законом порядку;

– одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви або скарги;

– виражати усно або в письмовому вигляді вимоги до дотримання таємниці розгляду заяви або скарги;

– вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень установленого порядку розгляду звернень.

У разі задоволення скарги орган або посадова особа, які прийняли неправомірне рішення щодо звернення громадянина, повинні відшкодувати йому завдані матеріальні збитки, пов’язані із поданням і розглядом скарги, обґрунтовані витрати, понесені у зв’язку з виїздом для розгляду скарги на вимогу відповідного органу, і втрачений за цей час заробіток. Спори про стягнення витрат розглядають у судовому порядку.

Громадянинові на його вимогу в порядку, встановленому чинним законодавством, також може бути відшкодовано моральний збиток, завданий неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи під час розгляду скарги (однак розгляд таких спорів у більшості випадків потребує значно більше часу, ніж боротьба за належний розгляд звернення, а результати у вигляді грошового стягнення будуть скоріше за все незначними).

Контроль за дотриманням законодавства про звернення громадян відповідно до своїх повноважень здійснює вищий орган відносно того, до якого ви звернулися зі скаргою. Нагляд за дотриманням законодавства про звернення громадян поки ще здійснюють органи прокуратури України.

Чи існують правила ефективного звернення зі скаргою?

Правила ефективного звернення такі:

1. Ви звертаєтесь із письмовим зверненням до органу, який повинен у межах своєї компетенції вирішити ваше питання.

2. Якщо вам надано відповідь або прийнято рішення, яке вас не задовольняє та яке ви вважаєте незаконним чи необґрунтованим, ви можете оскаржувати такі дії до вищого органу.

3. Якщо ви не отримали протягом певного строку відповіді взагалі (від будь-якого з органів) або вищий орган перенаправив вашу скаргу до нижчої інстанції, чиї дії ви оскаржили, і ухилився від розгляду її по суті, ви оскаржуєте такі дії до прокуратури.

4. Не звертайтесь з одного і того ж приводу до одного і того самого органу, якщо він відмовив вам у задоволенні ваших вимог. Ви марно витратите час.

5. Одночасно після подання звернення до нижчого органу не розсилайте копії звернення до усіх вищих інстанцій.

Як подавати звернення з метою отримання певної інформації?

З 10 травня 2011 р. набув чинності Закон України «Про доступ до публічної інформації», яким досить детально врегульовано це питання.

Так, ви маєте право запросити в органу влади будь-яку інформацію, якою він володіє. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним, його можна подавати в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Письмовий запит подають у довільній формі, але він має містити:

1) ім’я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв’язку, якщо такий є;

2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачеві це відомо;

3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Вам можуть відмовити у наданні інформації, якщо:

– інформація становить державну, банківську, слідчу або іншу, прямо передбачену законом таємницю;

– інформація є конфіденційною, тобто ці дані надано іншими особами або зібрано щодо інших осіб в межах здійснення повноважень цим органом;

– інформація є суто службовою (внутрішнє листування, доповідні записки, супровідні листи тощо).

Ви маєте право вимагати (авжеж у письмовому вигляді) чіткого посилання на закон, якщо якусь інформацію від вас закриватимуть.

Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надають інформацію, доступ до якої необмежений. Тобто якщо в документі, яким ви цікавитеся, є секретна інформація, вам зобов’язані його надати, закривши при цьому секретні дані. Особливої значущості це набуває під час спілкування з правоохоронцями.

Інформацію, яку ви просите, вам повинні надати протягом 5 робочих днів. Якщо ж ця інформація стосується життя або здоров’я, її мають надати упродовж 48 годин. Відповідь можуть затримати до 20 робочих днів, якщо потрібно зібрати великий обсяг інформації, але про це вас мають повідомити упродовж перших 5 днів й аргументувати причину затримки.

У приміщенні державного органу вам зобов’язані надати місце для ознайомлення з документами, крім того, закон дозволяє вам прийти в офіційне приміщення зі своїм фотоапаратом, сканером чи блокнотом, щоб скопіювати документ.

За загальним правилом, інформацію надають безкоштовно. У разі надання органом копій вам мають скопіювати безкоштовно до 10 сторінок документів. Якщо треба скопіювати більше сторінок, ви маєте оплатити тільки фактичні витрати на копіювання, які, до речі, не можуть перевищувати затверджені урядом.

Якщо вам не дали інформацію, яка вам потрібна, ви маєте право поскаржитися керівникові органу влади або звернутися до суду. Згідно зі ст. 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, посадова особа, яка запізнилася з відповіддю або не відповіла належним чином, може бути оштрафована на значну суму. Крім того, якщо зазначена особа є державним службовцем, її також можна притягнути за порушення в межах антикорупційного законодавства.

Зразки документів

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ

вул. П. Орлика, 8

м. Київ

01043

Петрова Петра Петровича

буд. 12, кв. 55

вул. Сільська

м. Харків

61001

Інформаційний запит

Відповідно до ст. 34 Конституції України, ст. 3, 4, 5, 19, 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», ст. 5, 9, 28, 29, 32, 33 Закону України «Про інформацію», прошу надати мені інформацію:

щодо стану розгляду касаційної скарги позивача по справі № 2-233/09 за позовом гр. І. І. Іванова до гр. П. П. Петрова про визнання договору недійсним.

Відповідь на інформаційний запит прошу направити за адресою: 61001 м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 55.

Ознайомлений(-а) з вимогами Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо відшкодування фактичних витрат на копіювання та друк копій документів обсягом більш ніж 10 сторінок.

13.06.2012 р. _____________________ (Підпис) П. П. Петров

__________________________________

Начальнику КП «ЖПС»

Сидорову С. С.

Арсенова Арсенія Арсеновича,

що мешкає за адресою:

буд. 12, кв. 53

вул. Сільська

м. Харків

61100

Петрова Петра Петровича,

що мешкає за адресою:

буд. 12, кв. 55

вул. Сільська

м. Харків

61100

Скарга

У зв’язку із бездіяльністю Ваших підлеглих вимушені звернутися безпосередньо до Вас. Так, внаслідок танення снігу на даху будинку ще 25 лютого у наших квартирах почала текти стеля. Вода, що крапала зі стелі на стіни, пошкодила проводку. Світла нема з 27.02.2011 р., і увімкнути його неможливо, оскільки згоріла проводка. Жодна розетка не працює. Стіни сирі і наелектризовані, що становить загрозу нашому життю. Побутова техніка – холодильники, телевізори, пральні машини – теж не працюють.

Сніг із даху над нашими квартирами ми із сусідами почали скидати самі, тому що на наші дзвінки Ваші працівники не реагували. Нам довелося писати скаргу, після чого з’явився покрівельник, який відкинув частину снігу над нашими квартирами. Однак над сусідніми квартирами на даху будинку ще залишається сніг, і вода продовжує просочуватися в наші квартири.

У квартирі № 58 щойно було зроблено ремонт. Зараз же стеля і стіни мокрі, у плямах, фарба зі стелі і стін відлущується. Налагодити освітлення не вдається. Ще гірше становище у квартирі 55: вода заливає не лише стіни, від яких повністю відклеїлися шпалери, а й меблі. Двері настільки намокли, що не зачиняються. Мені, пенсіонеру, неможливо вийти з квартири й купити продукти не лише для себе, а й для доньки – інваліда з дитинства. До речі, ми зробили все, щоб не допустити затоплення мешканців нижніх поверхів.

Наші неодноразові звернення до керівництва КП «ЖПС» Пролетарського району м. Харкова жодною мірою не вплинули на покращення ситуації (копії звернень та відповідей додаємо). При цьому ми справно щомісяця платимо комунальні послуги, заборгованості нема.

Просимо сприяти у негайному розв’язанні наших проблем: відремонтувати дах, налагодити електроосвітлення та виконати ремонт стелі і стін.

Додатки: за текстом на ___ арк.

11.03.2011 р.(Підписи)

__________________________________

Інспекція з питань захисту прав

споживачів у Харківській області

вул. Сумська, 45

м. Харків

61022

Петрова Петра Петровича

буд. 12, кв. 55

вул. Сільська

м. Харків

61001

Скарга

11.11.2012 р. мною в магазині за адресою м. Харків, вул. Торговельна, 1 у ООО «Підприємець» було придбано холодильник «Північ», серійний номер 1343736734 (копію накладної та чека додаю).

Гарантійний термін на виріб сплинув 11.11.2013 р., але, відповідно до ч. 10 ст. 8. Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право висунути виробникові (продавцеві) вимогу про безоплатне усунення недоліків товару після закінчення гарантійного строку. Цю вимогу можна висунути протягом установленого строку служби, а якщо такий не встановлено – протягом десяти років, якщо в товарі було виявлено істотні недоліки, допущені з вини виробника.

Строк служби виробу, відповідно до паспорта, який було додано до товару, становить 7 років.

Наявність істотного недоліку підтверджено експертним висновком сервісного центру, до якого я звернувся (копію додаю).

Моє звернення від 21.11.2013 р. продавець проігнорував, строк відповіді на звернення, у тому числі загальний (30 днів), сплинув. Звернення було направлене продавцю листом з повідомленням (копію квитанції додаю).

Прошу розглянути мою заяву та зобов’язати ООО «Підприємець» шляхом надання йому відповідного припису виконати мої законні вимоги, викладені у зверненні, та припинити порушення моїх прав як споживача.

Додатки:

1. Розрахунковий документ на 1 арк.

2. Паспорт на 2 арк.

3. Експертний висновок на 2 арк.

4. Звернення до продавця із квитанцією про відправлення на 2 арк.

20.12.2013 р. (Підпис)П. П. Петров

Розділ 2

Цивільні відносини

Представництво та довіреність

Що таке представництво?

Представництвом є правовідношення, у якому одна сторона (представник) зобов’язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів.

Представництво є одним з найчастіше використовуваних інститутів цивільних правовідносин.

Адже у зв’язку з активним та многогранним суспільним життям сучасної ділової особи доволі складно, а іноді й неможливо встигати все робити самостійно. Розвиток представництва як правової конструкції має глибокі історичні корені, які сягають аж часів Римської імперії. Однак повноцінного використання за часів Давнього Риму інститут представництва не набув. У ранні періоди такого поняття взагалі не існувало, оскільки римському праву був притаманний виражений індивідуалізм.

На сьогодні цивільні відносини стають дедалі більш різноплановими, а темп життя зростає, тому без інституту представництва повноцінно функціонувати в нашому сьогоденні просто неможливо. Так, регулятором відносин у сфері представництва є Цивільний кодекс України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі – ЦКУ), а саме – глава 17.

Які існують підстави для виникнення представництва?

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Що таке довіреність?

Видання довіреності – це так званий односторонній правочин.

Людина, що одержала довіреність, має право: управляти й розпоряджатися довіреним їй майном; здійснювати з ним різного роду угоди, аж до застави та продажу; отримувати кредити; здійснювати банківські операції; представляти інтереси довірителя в суді; підписувати від його імені договори.

Перш ніж ставити свій підпис на довіреності, уважно прочитайте, що саме ви довіряєте довіреній особі. Трапляються випадки, коли довіреність оформляють на якусь одну просту операцію (скажімо, на збір документів), а насправді наслідком її може стати продаж квартири, бо в довіреності ніби між рядків «загубилася» така фраза: «довіряю продати на свій розсуд з правом одержання грошей».

Важливим аспектом цього правочину є те, що для його реалізації представник також має цього бажати. Так, надавши довіреність, ви не матимете можливості зобов’язати особу вчинити передбачені довіреністю правочини. Але й відмінити довіреність можна так само просто, як і видати, і представник ніяк не зможе впливати на цю дію. І це важливо. Оскільки на сьогодні довіреність використовують повсякденно і на практиці часто не розуміють сутності цього правочину, зчаста трапляється підміна одних відносин іншими. Найпоширенішим прикладом є так званий «продаж автомобіля за довіреністю». Ще раз застерігаємо вас: такої юридичної конструкції не існує. І наслідки цього можуть бути досить неприємними. Довіритель, якому авто належить за правом власності, а тому жодні довіреності не можуть змінити цей статус, має право відмінити довіреність та цілком правомірно вимагати повернути свій автомобіль.

Що ж стосується грошей, які він отримав, то високою є ймовірність дістати відповідь, що ніяких грошей не було передано. Повернути гроші в цьому випадку вкрай важко, і без підтримки кваліфікованого юриста тут вже не обійтись. Беручи до уваги, що питання це складне, а сума грошей хоча може бути не настільки вже й значною, не кожен юрист погодиться витрачати час за умови оплати за результат. Вам же, у свою чергу, не буде вигідно, зважаючи на суму боргу, оплачувати час юриста. В результаті це може стати ситуацією, коли ви «покатались» на авто та сплатили за це кругленьку суму.

Тому дуже важливо взагалі розуміти природу довіреності. Довіреність видають з метою представництва перед третіми особами. Отже, всі права та обов’язки у разі діяльності представника в межах довіреності матиме лише особа, яку представляють, – довіритель. Це важливо пам’ятати й довірителеві, а тому, видаючи довіреність, чітко розуміти, що відповідальним за правочини, укладені представником, буде саме він. Тому, перш ніж ініціювати такий правочин, довірителеві слід ретельно вибрати представника, у якому довіритель буде впевнений. Якщо ви плануєте видати декілька довіреностей, обов’язково зробіть реєстр та контролюйте строки та повноваження. Представникові ж варто пам’ятати, що не можна виходити за межі довіреності, адже в цьому випадку за укладені від свого імені правочини відповідальність нестиме вже сам представник. Це будуть правочини, які він укладе від свого імені, тож довірителя вони вже аж ніяк не стосуватимуться.

Довіреність – це документ-доказ третім особам, що представник, який до них звертається, вповноважений вчинити якісь конкретні дії. Також слід враховувати й бажання третіх осіб використовувати цього представника. Надання довіреності представникові для укладання правочину не зобов’язує третю особу діяти через такого представника. На практиці може виникнути ситуація, коли всі переговори щодо правочину веде одна особа, а підписувати договір з’являється представник, якого не чекають. Тож, перестрахувавшись, інша сторона може й не прийняти представника, оскільки вони очікували власне довірителя. Якщо ж на момент підписання договору з останнім неможливо буде зв’язатися, то правочин може зірватись, що, у свою чергу, негативно позначиться на іміджі компанії як непослідовної та непередбачуваної у своїх діях. Утім, просте попередження, що підписання буде здійснено представником, нівелювало б проблему.

Отже, шановні підприємці, плануйте свої правочини і не вповноважуйте своїх представників в останній момент, коли з’ясується, що ви не зможете бути присутнім під час підписання договору особисто, або принаймні попереджайте про такий випадок своїх контрагентів.

Більше того, коли йдеться про особливо важливі правочини, а підписання документів має здійснювати представник за довіреністю, це може викликати підозру з боку третьої сторони. Адже, як вже зазначалося, довіреність може бути скасована у будь-який момент і у третьої сторони, яка мусить працювати через представника, немає ніяких гарантій, що довіреність на момент підписання є дійсною. Адже якщо в майбутньому сторона, від якої було надано представника, відмовиться від виконання договору, мотивуючи це тим, що представник не мав повноважень, а довіреність буде вже скасовано, наслідки можуть бути просто жахливими – починаючи від просто збитків, якщо це непорозуміння, і завершуючи кримінальним переслідуванням, якщо використання такого способу було зроблено з метою «плану Б» для невиконання обов’язку за договором. Щоправда, у другому випадку закон на боці третьої особи, який зазначає, що права та обов’язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовують, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. При цьому на практиці поняття «могла знати» трактують настільки широко, що якщо дуже захотіти, то цілком можна створити умови, коли буде здаватися, що третя особа могла знати, ніби дія довіреності припинилася. Тому радимо ретельно перевіряти повноваження та представників і мінімізувати важливі правочини, укладені через них.

Якою буває форма довіреності?

Форма довіреності повинна відповідати формі, у якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Тому, видаючи довіреність, слід проаналізувати, чи не встановлена спеціальна форма для подібного правочину.

З відомих прикладів можна навести правочини щодо нерухомості, які мають бути нотаріально посвідчені, тому ця довіреність також має бути нотаріально посвідчена.

Довіреність, що видають у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню.

Чи можна видати довіреність усно?

Логічно припустити, що якщо правочин можуть вчиняти усно, то й довіреність можна надати усно. Але це не так. Закон справедливо встановлює обмеження, виходячи з якого довіреність може бути видана лише в письмовій формі.

Чи може ще хтось посвідчувати довіреність, окрім нотаріуса?

Довіреність військовослужбовця або іншої особи, яка перебуває на лікуванні у шпиталі, санаторії та іншому військово-лікувальному закладі, може бути посвідчена начальником цього закладу, його заступником з медичної частини, старшим або черговим лікарем.

Довіреність військовослужбовця, а в пунктах дислокації військової частини, з’єднання, установи, військово-навчального закладу, де немає нотаріуса чи органу, що вчиняє нотаріальні дії, також довіреність працівника, члена його сім’ї і члена сім’ї військовослужбовця може бути посвідчена командиром (начальником) цих частини, з’єднання, установи або закладу.

Довіреність особи, яку тримають в установі виконання покарань чи слідчому ізоляторі, може бути посвідчена начальником установи виконання покарань чи слідчого ізолятора.

Довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами.

Довіреності, посвідчені зазначеними посадовими особами, прирівнюють до нотаріально посвідчених.

Як видати довіреність на одержання заробітної плати або стипендії?

Довіреність на одержання заробітної плати, стипендії, пенсії, аліментів, інших платежів та поштової кореспонденції (поштових переказів, посилок тощо) може бути посвідчена посадовою особою організації, у якій довіритель працює, навчається, перебуває на стаціонарному лікуванні, або за місцем його проживання.

Це один з поширених видів довіреностей, тому наводимо бланк такої довіреності:

Довіреність

м. ___________

«____» __________ 20___ року

Я, Іванов Сергій Петрович (паспорт ___________, виданий ____________ України в ___________ області «__» __________ 19__ року), цією Довіреністю вповноважую Петренка Андрія Івановича (паспорт МН_________, виданий України в ________ області «__» _______ 19__ року) одержати належні мені (Іванову Сергію Петровичу) кошти (заробітну плату) у розмірі ___________ гривень ___ коп. у касі підприємства _____________ за адресою ______________.

________________ (С. П. Іванов)

Повноваження за цією довіреністю не можуть бути передані іншим особам.

Ця Довіреність діє до «____» ___________ 20__ р.

Підпис Іванова Сергія Петровича посвідчую

Директор

ООО «Новий світ» П. С. Коваленко

Увага! Щодо посвідчення довіреності за місцем проживання, то на практиці може трапитись, що керівник ЖЕКу не практикував таких дій, тому допомогою у цьому випадку стане наданий бланк та посилання на ст. ч. 4 ст. 245 ЦКУ, зміст якої викладено вище.

Що таке довіреність юридичної особи?

Довіреність від імені юридичної особи видає її орган або інша особа, уповноважена на це її установчими документами, скріплюючи документ печаткою цієї юридичної особи.

Яким може бути строк довіреності? Чи існують безстрокові довіреності?

Строк довіреності встановлюють у довіреності. Якщо строк не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

Строк довіреності, виданої в порядку передоручення, не може перевищувати строку основної довіреності, на підставі якої вона видана.

Увага! Довіреність, у якій не зазначено дату її вчинення, є нікчемною. Підкреслюємо: не строк дії, а дату вчинення (видання).

На практиці доволі часто можна одержати відмову від нотаріуса на посвідчення довіреності щодо автотранспортних засобів без строку. Така відмова не базується на нормі закону, а обумовлена скоріше економічним інтересом або складнощами майбутнього обробляння безстрокових довіреностей.

Які мають бути довіреності щодо автомобіля?

Нещодавно існували випадки надання так званих «довіреностей на право керування автомобілем».

Насправді це юридичний нонсенс, якщо брати до уваги мету довіреності, якою є вчинення юридичних дій.

Якщо довіреність видають для вчинення якихось дій у ДАІ та іншого, то зрозуміло, що представникові потрібно буде пересуватись на такому авто. Але якщо основною метою є лише керування авто, то це не є юридичною дією. На сьогодні закон дозволяє керувати автомобілем за наявності у водія лише технічного паспорта на автомобіль без додаткових дозволів. Тому, якщо ви вирішили дати ваше авто друзям для поїздки до супермаркету, це не буде проблемою.

Але в разі якщо контроль за переданням авто буде посилено, у цьому випадку доцільніше було б укласти безоплатний договір позички, а задля уникнення питань з боку ДАІ посвідчити такий договір у нотаріуса.

Зразки документів

Довіреність

Місто Харків, Харківська область, Україна, _____листопада дві тисячі чотирнадцятого року.

Я, (П.І.Б. повністю ___________, року народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків _________, серія, номер паспорта, ким та коли виданий, у графі «Сімейний стан» штамп про реєстрацію шлюбу з гр.________, назва РАГСу та коли укладено шлюб), що зареєстрований за адресою: _____ ____________, попередньо ознайомлений нотаріусом із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, яке повністю відповідає моїй внутрішній волі, відповідно до вимог статей 244, 1007 ЦКУ на підставі укладеного з повіреними усного договору доручення, цією довіреністю уповноважую _______________, що зареєстровані за адресою: __________________, які можуть діяти самостійно та незалежно один від одного, бути моїми представниками в усіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності і галузевої належності, а також у відповідних органах Державтоінспекції з питань, пов’язаних з експлуатацією та розпорядженням належного мені транспортного засобу марки та моделі _________, тип ТЗ _______, ______ року випуску, колір _______, шасі (кузов, рама) ___________, реєстраційний номер _____________, зареєстрованого МРЕВ ______ року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ___________, виданого тим же МРЕВ та тоді ж.

Для цього надаю право:

– представляти мої інтереси в органах нотаріату, відповідних органах ДАІ або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, пов’язаних із користуванням, експлуатацією та продажем автомобіля, його переобладнанням (зміна типу і моделі автомобіля, кольору, заміна у встановленому порядку двигуна, кузова, шасі, інших деталей), ремонтом, проходженням технічного огляду; визначати на власний розсуд місце стоянки автомобіля; зняти автомобіль з обліку;

– одержувати транзитні номери; подавати та одержувати необхідні довідки та документи, у тому числі тимчасовий реєстраційний талон та/або свідоцтво про реєстрацію ТЗ для поїздки за кордон, подавати заяви (у тому числі заяву про належність мені автомобіля на праві особистої приватної власності), одержувати дублікат реєстраційного документа та/або цієї довіреності в разі їх втрати, укладати договори найму (оренди), позички, купівлі-продажу, страхування та інші щодо виконання цієї довіреності (визначаючи умови цих договорів на власний розсуд);

– у випадку спричинення вищевказаному автотранспортному засобу пошкодження іншими особами в результаті дорожньо-транспортної пригоди укладати, якщо в тому буде необхідність, договори про відшкодування заподіяної шкоди; одержувати належні мені за результатами згаданих правочинів грошові суми, а також страхові відшкодування;

– сплачувати платежі, керувати автомобілем з правом виїзду за кордон; надавати автомобіль для митного контролю; вести мої справи в суді (у тому числі апеляційної та касаційної інстанцій) з усіх питань, що можуть виникнути під час виконання цієї довіреності, користуючись усіма правами, що їх закон надає позивачеві, відповідачеві, третій особі та потерпілому, у тому числі з правом подання позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, визначення позову, зміни предмету позову, укладання мирової угоди, оскарження рішення суду, показу виконавчого листа до стягнення, подання скарг, а також інших документів;

– вчиняти всі інші юридично значимі дії, пов’язані з цією довіреністю.

Зміст статей 203, 213, 214, 244, 247, 248, 249, 1000 ЦКУ щодо поняття довіреності, її форми, строків, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності та відмови представника від вчинення дій, які були визначені довіреністю, та статті 173 Податкового кодексу України мені, довірителю, нотаріусом роз’яснено.

Зміст зазначених вище статей законодавства буде доведено мною до відома представників під час передання цієї довіреності.

Довіреність видана строком на ____________ роки та дійсна до ________________________ року, з правом передоручення повноважень повністю або частково.

Довіреність мною прочитана, її зміст мені зрозумілий і відповідає моїй волі.

Підпис:______________________

Місто Харків, Харківська область, Україна, ______________ дві тисячі ____________________ року.

Ця довіреність посвідчена мною, _____________, приватним нотаріусом ____________ нотаріального округу Харківської області.

Довіреність підписана ______________ у моїй присутності.

Особу його встановлено, дієздатність перевірено.

Зареєстровано в реєстрі за № _____.

Стягнуто плату за домовленістю згідно зі ст. 31 Закону України «Про нотаріат».

Приватний нотаріус

Що таке представництво за законом?

Такий вид представництва є обов’язковим, виникає та існує поза волевиявленням особи, яку представляють. Може виникати на підставі рішення суду, органу опіки та піклування про призначення опікуна (заснований на факті усиновлення). Законними представниками для своїх дітей є батьки. Обов’язковий характер законного представництва обумовлений тим, що таке представництво більше орієнтовано на захист інтересів особи, яку представляють: малолітніх, осіб, визнаних судом недієздатними, тому для представника діють досить жорсткі вимоги у цьому випадку. Іншими словами, представника у цьому випадку вважають більш досвідченим і він шляхом такого представництва зможе створити додатковий бар’єр, скажімо, у відносинах щодо осіб (наприклад, своїх дітей), яких він за законом представляє.

Що таке представництво за договором доручення?

Представництво, засноване на договорі, має обов’язковий характер, але представник має право в односторонньому порядку відмовитись від здійснення своїх повноважень за договором доручення (пункт 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК). У цьому випадку відносини та наслідки ідентичні відносинам, що виникають за довіреністю, про яку було сказано вище.

Коли може знадобитись договір доручення?

Такий договір найчастіше знадобиться суб’єктам підприємницької діяльності у випадках, коли останні внаслідок якихось обставин не можуть самостійно вчинити правочин. Причиною може бути нестача працівників для укладення правочинів. У цьому випадку цілком допустимо найняти (вповноважити) іншу юридичну особу, яка має відповідний ресурс та від імені довірителя зможе укласти необхідні правочини (договори купівлі-продажу продукції з фізичними або юридичними особами, або договори на надання фізичнім або юридичними особам послуг и т. ін.) або вчинити певні юридичні дії.

Що таке представництво за актом органу юридичної особи?

Досить цікавим є представництво, яке базується на акті органу юридичної особи. На практиці часто цьому виду не приділяють належної уваги. Цей вид представництва може бути доцільним для підприємців та керівників юридичних осіб. Йдеться про накази про призначення на посаду, накази про функціональні обов’язки працівника і т. ін. Таким чином, видавши наказ, який передбачає в тому числі укладення правочинів, наприклад право та обов’язок комерційного директора підписувати від імені підприємства договори, особа, яка зазначена в такому наказі, буде повноцінним представником. Однак на практиці оригінал наказу або іншого документа юридичної особи, з огляду на обсяг такого документа або додатковий зміст, який не бажано розкривати третім особам, не завжди зручно надавати. У цьому випадку бажано продублювати необхідні повноваження у відповідній довіреності.

Де вказані повноваження директора юридичної особи?

Повноваження директора юридичної особи вказані у статуті такої юридичної особи.

Директор юридичної особи діє без довіреності. На практиці трапляються випадки, коли навіть у директора юридичної особи вимагають довіреність від такої юридичної особи. Але це безумовна нісенітниця, оскільки директор ніяк не може видати довіреність сам собі.

Слід пам’ятати, що в статуті не зазначено директора персонально. Тому повним комплектом документів від юридичної особи під час укладання договору буде не тільки статут а й наказ про призначення директора або рішення засновника.

Звичайним формулюванням в преамбулі договору буде таке:

«Товариство з обмеженою відповідальністю „Новий світ“ (далі за текстом – Покупець) в особі директора Коваленка Петра Сергійовича, що діє на підставі Статуту, з одного боку та…»

Які саме правочини може вчиняти представник?

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин, який, відповідно до його змісту, може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Це означає, що під час складання будь-якого документа з метою вповноваження представника потрібно якомога повніше та детальніше описати, що саме та як буде вчиняти представник. Якщо дії, що передбачено вчинити, не є стандартними, не часто трапляються в практиці та не мають вивіреного формулювання, то краще звернутися по допомогу до кваліфікованого юриста. Але на практиці може виникнути ситуація, коли залучити спеціаліста буде складно, і тоді найважливіше сформулювати правочин правильно, зрозуміло та однозначно.

Зрозуміло, що через представника не можуть бути вчинені правочини, які потребують особистої присутності (правочини щодо особистих немайнових прав інтелектуальної власності, прийняття кредитором виконання зобов’язання боржником, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов’язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК); управління майном управителем за договором управління майном, крім випадків, передбачено ст. 1041 ЦК (ч. 1 ст. 1038 ЦК); заповіт (ст. 1233, ч. 2 ст. 1234 ЦК); подання заяви про прийняття спадщини (ч. 2 ст. 1269 ЦК); укладення шлюбу (ч. 2 ст. 34 СК)).

Чи можна одружитись за довіреністю?

Ні, шлюб неможливо укласти за довіреністю, однак цілком можливо за довіреністю подати заяву на реєстрацію та виконати інші формальні дії, що передують укладенню шлюбу. Такий випадок є цілком можливим у випадку, коли у майбутнього подружжя не має достатньо часу на біганину та черги.

Чи можна продати щось через довіреність собі?

Неможлива така конструкція, коли представник вчиняє правочин щодо себе особисто, наприклад бажає продати собі автомобіль, довіреність на продаж якого в нього є, або продає таку річ іншій особі, представником якої також є він. Наприклад, згідно з ч. 1 ст. 68 ЦК, опікун, його дружина, чоловік та близькі родичі (батьки, діти, брати, сестри) не можуть укладати з підопічним договорів, крім передання майна підопічному у власність за договором дарування або у безоплатне користування за договором позички.

Винятком є комерційне представництво, що, по суті, є новим інститутом й іноді може викликати здивування. Суть його полягає ось у чому.

Комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців під час укладення ними договорів у сфері підприємницької діяльності.

Комерційне представництво одночасно кількох сторін правочину допускається за згодою цих сторін та в інших випадках, встановлених законом.

Повноваження комерційного представника можуть бути підтверджені письмовим договором між ним та особою, яку він представляє, або довіреністю.

Що робити, якщо особа діяла з перевищенням повноважень?

На практиці може трапитись, що представник в процесі вчинення представницьких дій перевищив повноваження, передбачені його довіреністю. Тут може йтися про перевищення суми укладеного договору, іншого контрагента тощо.

Зазвичай мова йде в інтересах довірителя. І не завжди дія представника з перевищенням його повноважень буде невигідна довірителю.

Законодавець вирішує це питання так: Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов’язки особи, яку він представляє, лише в разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Подальше схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов’язки з моменту вчинення цього правочину.

Бажано використовувати письмову форму схвалення.

На жаль, мовчання, відсутність заперечень не прирівнюється до схвалення.

Вважаємо, що подальше виконання правочину (здійснення оплати, постачання товару, тощо), вчиненого з перевищенням повноважень, може вважатись його схваленням. Але рекомендуємо все ж таки здійснити письмове схвалення, оскільки в разі виникнення спору за укладеним правочином ситуація з перевищенням повноважень буде ще одним з аспектів спору.

Коли витрати представника не компенсують?

Якщо представник вчинив правочин з перевищенням повноважень, що не був схвалений особою, яку представляють, і при цьому зазнав певних витрат, необхідних для виконання своїх функцій, він не має права на їх відшкодування, якщо тільки інше не передбачено договором між сторонами. Подібні витрати в жодному випадку не можна відносити до таких, що підлягають стягненню з особи, яку представляють, як набуття майна іншої особи без достатньої правової підстави з тієї причини, що особа, яку представляють, нічого внаслідок невиконання умов договору доручення, довіреності не набуває.

Що робити, якщо особа діяла без довіреності?

Якщо договір доручення, акт органу юридичної особи, інші підстави представництва були згодом визнані недійсними, тоді на момент укладення правочину представником строк дії довіреності чи договору доручення вичерпався. У подібних випадках правочин, вчинений неуповноваженою особою, не породжує для особи, яку представляють, жодних юридичних наслідків, тобто є неукладеним. Подальше схвалення не реанімує такого правочину.

Як скасувати довіреність?

Особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.

Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Права та обов’язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовують, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. Юридична особа має видати відповідний наказ щодо скасування довіреності та повернення її оригіналу юридичній особі.

Договір купівлі-продажу

Що таке договір купівлі-продажу?

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

Які питання потребують особливої уваги?

Окрему увагу потрібно приділити:

• порядку зміни ціни.

• строкам постачання та оплати або виконання інших обов’язків.

• обов’язковим штрафним санкціям, що мають бути передбачені за невиконання строку постачання або оплати;

• якості товару та порядку перевірки останньої;

• порядку повернення товару, якщо від виявився неякісним або не задовольнив покупця з інших підстав.

Яка існує форма договору купівлі-продажу щодо нерухомості?

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладають у письмовій формі. Він підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Які передбачено основні обов’язки покупця?

Обов’язок продавця – попередити покупця про права третіх осіб на товар. Продавець зобов’язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продають (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.

Обов’язки покупця і продавця у разі подання третьою особою позову про витребування товару такі. Якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу товару, висуне до покупця позов про витребування товару, покупець повинен повідомити про це продавця та подати клопотання про залучення його до участі у справі. Продавець має вступити у справу на стороні покупця.

Якщо покупець не повідомив продавця про пред’явлення третьою особою позову про витребування товару та не подав клопотання про залучення продавця до участі у справі, продавець не відповідає перед покупцем, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця.

Якщо продавець був залучений до участі у справі, але ухилився від участі в її розгляді, він не має права доводити неправильність ведення справи покупцем.

Обов’язок продавця – передати товар покупцеві. Продавець зобов’язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Одночасно з товаром продавець має передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Чи існують правові наслідки, якщо продавець відмовився передати товар?

Будь-якому обов’язку кореспондується відповідне право, тому покупець має право наполягати (витребувати) в судовому порядку товар (продукцію) від продавця у разі, якщо той не виконує свій обов’язок.

У разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право витребувати товар.

Яку відповідальність несе продавець у разі відсудження товару у покупця?

У разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Правочин щодо звільнення продавця від відповідальності або щодо її обмеження у разі витребування товару у покупця третьою особою є нікчемним.

Чи необхідно вказувати в договорі неустойку (штраф або пеню)?

Неустойка не є необхідною та на дію договору не впливає. Але в разі її відсутності вимагати можна буде тільки збитки, які слід доводити.

Рекомендуємо завжди передбачити неустойку у випадку пред’явлення третіми особами будь-яких претензій щодо товару, у тому числі вимог про витребування товару. Наприклад, це може бути штраф у розмірі п’ятдесяти відсотків від вартості товару або сто відсотків.

Коли до покупця переходить ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару?

Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця від моменту передання йому товару, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару, проданого під час його транспортування, переходить до покупця від моменту укладення договору купівлі-продажу, якщо інше не встановлено договором або звичаями ділового обороту.

Умова договору купівлі-продажу про те, що ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця від моменту передання товару першому перевізникові, на вимогу покупця може бути визнана судом недійсною, якщо в момент укладення договору продавець знав або міг знати, що товар втрачено або пошкоджено, але не повідомив про це покупця.

Щодо міжнародних перевезень загальноприйнятим є використання базисних умов постачання INCOTERMS.

Які умови щодо якості товару має містити договір?

Продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов’язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду зазвичай використовують.

Якщо продавця під час укладання договору купівлі-продажу покупець повідомв про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети.

Наполягаємо детально вказувати, як саме ви використовуватимете продукцію. Адже майбутнє застосування може вимагати додаткових вимог до продукції.

У разі продажу товару за зразком та (або) за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису.

Якщо законом встановлено вимоги до якості товару, продавець зобов’язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам.

Продавець і покупець можуть домовитися про передання товару підвищеної якості порівняно з вимогами, встановленими законом.

Якщо ми чимось не задоволені під час придбання якоїсь речі, то пріоритет потрібно віддати якості. Тому радимо дуже ретельно перевірити ваш товар, чітко визначити, яким умовам він має відповідати, та обов’язково попередити, продавця, що, скажімо, цей старенький автомобіль ви плануєте використовувати завтра в ралі Париж – Дакар. Так чи інакше про мету придбання теж радимо проінформувати.

Які права має покупець, якщо продавець не передає необхідні документи щодо товару?

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

У договорі бажано більш детально визначити частку сплачених коштів, якщо є умова передплати, та визначити, хто несе витрати щодо транспортування в цьому випадку, а також строки.

Що робити, якщо виявлено недоліки в якості товару?

Покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця на свій розсуд:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов’язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися не раз чи з’явилися знову після їх усунення) покупець має право на власний розсуд:

1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару.

Якщо продавець товару неналежної якості не є його виробником, вимоги до заміни, безоплатного усунення недоліків товару і відшкодування збитків можуть бути висунуті до продавця або виробника товару.

Що таке гарантія на товар?

Товар, який продавець передає або зобов’язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам до його якості на момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару до цих вимог не встановлено договором купівлі-продажу. Договором або законом може бути встановлений строк, протягом якого продавець гарантує якість товару (гарантійний строк). Гарантія якості товару поширюється на всі комплектаційні вироби, якщо інше не встановлено договором.

Дуже радимо передбачити в договорі гарантію на товар, який купуєте, оскільки в разі виявлення недоліків набагато кращими будуть наслідки щодо товару з гарантією.

За які недоліки товару відповідає продавець?

Продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту.

У разі надання продавцем гарантії щодо якості товару він відповідає за його недоліки, якщо не доведе, що вони виникли після передання товару покупцеві внаслідок порушення покупцем правил користування чи зберігання товару, дій третіх осіб, випадку або впливу нездоланної сили.

У нотатки

Таким чином за наявності гарантії продавець відповідає завжди і має довести, якщо зможе, що ви користувались товаром із неналежним дотриманням вимог до його експлуатації.

Які існують строки висування вимоги у зв’язку з виявленням недоліків у проданого товару?

Покупець має право висунути вимоги після виявлення недоліків у товарі тільки в певні строки.

Якщо на товар не встановлений гарантійний строк або строк придатності, вимога у зв’язку з його недоліками може бути пред’явлена покупцем за умови, що недоліки були виявлені протягом розумного строку, але в межах двох років, а щодо нерухомого майна – у межах трьох років від дня передання товару покупцеві, якщо договором або законом не встановлено більший строк.

Якщо встановити день передання нерухомого майна неможливо або якщо покупець володів нерухомим майном до укладення договору, зазначені строки обчислюють від дня укладення договору.

Строк для виявлення недоліків товару, що перевозили або його було відправлено поштою, обчислюють від дня одержання товару в місці призначення.

Якщо на товар встановлено гарантійний строк, покупець має право висунути вимогу усунути недоліки товару, які були виявлені протягом цього строку.

Якщо на комплектаційний виріб встановлено гарантійний строк меншої тривалості, ніж на основний виріб, покупець має право висунути вимогу усунути недоліки комплектаційного виробу, якщо ці недоліки були виявлені протягом гарантійного строку на основний виріб.

Якщо на комплектаційний виріб встановлено гарантійний строк більшої тривалості, ніж гарантійний строк на основний виріб, покупець має право висунути вимогу усунути недоліки товару, якщо недоліки в комплектаційному виробі виявлені протягом гарантійного строку на нього незалежно від спливу гарантійного строку на основний виріб.

Покупець має право висунути вимогу усунути недоліки товару, на який встановлений строк придатності, якщо вони виявлені протягом строку придатності товару.

Важливо! Якщо недоліки товару виявлені покупцем після спливу гарантійного строку або строку придатності, продавець несе відповідальність, якщо покупець доведе, що недоліки товару виникли до передання йому товару або з причин, які існували до цього моменту.

До вимог, пов’язаних з недоліками проданого товару, застосовують позовну давність в один рік, яку обчислюють від дня виявлення недоліків у межах строків, вказаних вище, а якщо на товар встановлено гарантійний строк (строк придатності) – від дня виявлення недоліків у межах гарантійного строку (строку придатності).

Бажано в договорі передбачити строк не менше одного року.

Коли необхідно повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу?

Покупець зобов’язаний повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упакування товару у строк, встановлений договором або актами цивільного законодавства, а якщо такий строк не встановлений – у розумний строк після того, як порушення могло бути виявлено відповідно до характеру і призначення товару.

У разі невиконання покупцем цього обов’язку продавець має право частково або в повному обсязі відмовитися від задоволення відповідних вимог покупця, якщо продавець доведе, що невиконання покупцем обов’язку повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу спричинило неможливість задоволення його вимог або може спричинити для продавця витрати, що перевищують його витрати в разі своєчасного повідомлення про порушення умов договору.

Якщо продавець знав або міг знати про те, що переданий покупцеві товар не відповідає умовам договору купівлі-продажу, він не має права посилатися на те, що не одержав від покупця повідомлення про порушення умов договору, та на наслідки невиконання покупцем цього обов’язку, встановлені частиною першою статті 688 ЦКУ.

Як у договорі має бути встановлено ціну?

Ціну встановлюють у договорі за домовленістю сторін.

При цьому можна встановити як фіксовану вартість, так і спосіб її визначення залежно від змінюваних показників.

Ціна може бути взагалі не встановлена.

Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена, виходячи з його умов, її визначають, орієнтуючись на звичайні ціни, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У чому відмінність договору купівлі-продажу та постачання?

Існує декілька основних відмінностей у таких видах договорів.

Постачальником і покупцем за договором постачання можуть бути тільки особи, які ведуть підприємницьку діяльність.

Частіше за все товар поставляють партіями за відповідними замовленнями:

• мета використання товару: за договором постачання його передають для господарсько-економічної діяльності.

• товар, який є предметом договору постачання, покупець має використовувати у своїй підприємницькій діяльності або інших цілях, не пов’язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням.

Оплата може бути виконана як під час отримання товару, так і, відповідно до угоди, у міру його реалізації.

Час укладання договору про постачання і його реальне виконання ніколи не збігаються.

Також слід звернути увагу на можливість самих суб’єктів (відповідно до їхніх статутних документів) укладати з іншими суб’єктами господарювання певні види договорів про постачання відповідно до їхньої статутної діяльності.

Зразки документів

Договір купівлі-продажу № 1

м. Харків «01» березня 2014 р.

Підприємство 1 (надалі іменують Продавець) в особі директора Коваленка Сергія Миколайовича, що діє на підставі довіреності № 1/14 від 01 січня 2014 року, з одного боку, та Підприємство 2 (надалі іменують Покупець) в особі директора Петренка Андрія Володимировича, що діє на підставі Статуту, з другого боку (у подальшому разом іменують Сторонами, а кожну окремо – Сторона), уклали цей Договір постачання № 1 (надалі іменують Договір) про таке.

1. ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ

1.1. В порядку та на умовах, визначених цим Договором, Продавець зобов’язується продати (передати у власність) Покупцеві, а Покупець зобов’язується купити (прийняти та оплатити) книжкову продукцію (далі – Товари) загальною вартістю 15000 грн (найменування, асортимент, кількість зазначені у відповідній Специфікації, яка є невід’ємною частиною цього Договору).

1.2. Умови цього Договору викладено Сторонами відповідно до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів «Інкотермс» (у редакції, чинній на дату укладення договору), які застосовують із урахуванням особливостей, пов’язаних із внутрішньодержавним характером цього Договору, а також тих особливостей, що випливають із умов цього Договору.

2. УМОВИ ПЛАТЕЖУ

2.1. Покупець здійснює оплату відповідної партії на підставі рахунку в такому порядку:

2.1.1. Передплата 40 % від загальної вартості партії Товару має надійти не пізніше 22.04.2014 р.

2.1.2. 60 % від загальної вартості партії Товару – протягом 3 (трьох) банківських днів від дати постачання за накладною.

2.2. Датою постачання вважають дату передання Товару за відповідною Товарною накладною Покупцеві. Факт передання підтверджують підписанням Товарної накладної вповноваженими представниками Сторін.

2.3. У випадку прострочення оплати Товарів Покупець сплачує Продавцеві пеню у розмірі 1 % від вартості простроченої оплати за кожен день такого прострочення.

3. УМОВИ ПОСТАЧАННЯ

3.1. Продавець зобов’язується поставити (передати) Товар Покупцеві 23.04.2014 р. за адресою: ______________.

3.2. У випадку прострочення постачання Товару Постачальник зобов’язаний сплатити на користь Покупця штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 1 % від вартості простроченого постачання за кожен день прострочення та штраф у розмірі 10 % від вартості партії Товару, доправляння якої прострочено. Штрафні санкції, встановлені в цьому пункті, можуть бути утримані Покупцем із сум, які належать до оплати Постачальникові.

3.2.1. Покупець має право затримати оплату за товар, якщо було прострочення постачання пропорційно до кількості днів прострочення.

3.3. У випадку прострочення постачання товарів понад 30 (тридцять) календарних днів Покупець має право відмовитися від договору в односторонньому порядку. (Після відмови не буде прийнято товар, навіть якщо відмова була здійснена в момент, коли Товар був на доправленні. У разі наявності заборгованості на момент відмови за вчасно поставлений товар така заборгованість має бути сплачена в передбачені цим договором строки.)

3.4. Продавець зобов’язується надати разом з кожною партією Товару необхідні, відповідно до чинного законодавства, документи, у тому числі товарну накладну та податкову накладну, з урахуванням мети придбання такої продукції.

3.5. Постачальник несе повну майнову відповідальність за порушення прав інтелектуальної власності, інших прав третіх осіб під час продажу товарів Покупцеві, а також за порушення Покупцем прав інтелектуальної власності, прав третіх осіб у разі подальшого продажу (пропозиції до продажу) Покупцем Товару.

4. ЯКІСТЬ ТОВАРІВ

4.1. Товари, що постачають за цим Договором, мають відповідати вимогам, що встановлені державними стандартами до цього виду. У разі виявлення прихованих недоліків під час підготовки товарів до продажу, упродовж власне продажу чи використання кінцевим споживачем Покупець має право заявити претензію щодо якості Постачальникові, а Постачальник зобов’язаний замінити такий Товар протягом 5 (п’яти) календарних днів.

4.2. Покупець не має права без погодження з Постачальником використовувати Товари, за якими ним заявлена претензія щодо якості.

4.3. Гарантійний строк щодо Товарів, що постачають за цим Договором, становить 6 (шість) місяців.

4.3.1. Строк заміни Товарів неналежної якості 5 (п’ять) календарних днів. Витрати стосовно заміни Товарів неналежної якості несе Постачальник.

4.4. Товар повинен бути упакований звичайним для нього способом в упаковку. Упакування товару має забезпечувати повну схоронність товару від усілякого роду ушкоджень під час його транспортування з урахуванням декількох перевантажень на шляху.

4.5. Кожна упаковка (ящик) товару має бути промаркована. Маркування повинно бути чітким, щоб його можна прочитати, і має містити таку інформацію:

1) назву конкретної товарної позиції;

2) кількість одиниць конкретного товару в упаковці.

4.6. Товар у всьому має відповідати чинному законодавству України та меті придбання товару (продаж, надання кінцевому споживачу – фізичній особі у власність, оптовий продаж іншим особам), а також мати необхідне маркування та інформацію відповідно до чинного законодавства, що регулює відносини підприємств зі споживачами.

5. ВИРІШЕННЯ СПОРІВ

5.1. Усі спори, що виникають з цього Договору або пов’язані із ним, вирішують шляхом переговорів між Сторонами. Якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, його вирішують у судовому порядку в господарському суді м. Харкова.

5.2. Установлені в цьому договорі збитки, витрати, штрафні санкції, будь-які інші платежі, що належать до сплати Покупцеві, можуть бути утримані Покупцем із сум, які належить сплатити Продавцеві.

6. ДІЯ ДОГОВОРУ

6.1. Цей Договір вважають укладеним і таким, що набирає чинності, від моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін та закінчується повним виконанням обов’язків Сторонами.

7. ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ

7.1. Цей Договір складено Сторонами за цілковитого розуміння його умов та термінології українською мовою у двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, – по одному для кожної зі Сторін.

8. ФОРС-МАЖОРНІ ОБСТАВИНИ

8.1. Сторона звільняється від визначеної цим Договором та (або) чинним в Україні законодавством відповідальності за повне чи часткове порушення Договору, якщо вона доведе, що таке порушення сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин за умови, що їх настання було засвідчено у визначеному цим Договором порядку.

8.1.4. Не вважають форс-мажорними обставинами недотримання своїх обов’язків контрагентом тієї Сторони, що порушила цей Договір, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання цього Договору, відсутність у Сторони, що порушила Договір, необхідних коштів.

8.2. Настання нездоланної сили має бути засвідчено компетентним органом, визначеним чинним в Україні законодавством.

8.4. Сторона, що має намір послатися на форс-мажорні обставини, зобов’язана невідкладно із урахуванням можливостей технічних засобів миттєвого зв’язку та характеру наявних перешкод повідомити іншу Сторону про наявність форс-мажорних обставин та їх вплив на виконання цього Договору.

8.7. Якщо у зв’язку із форс-мажорними обставинами та (або) їх наслідками виконання цього Договору є тимчасово неможливим і така неможливість триває протягом 90 днів і не виявляє ознак припинення, то цей Договір може бути розірваний в односторонньому порядку будь-якою Стороною шляхом направлення за допомогою поштового зв’язку письмової заяви про це іншій Стороні.

МІСЦЕЗНАХОДЖЕННЯ ТА РЕКВІЗИТИ СТОРІН

ПІДПИСИ СТОРІН

За ПРОДАВЦЯ

Керівник

_______________/________________/

м. п.

За ПОКУПЦЯ

Покупець

_______________/_________________/

__________________________________

Додаткова угода № 1

м. Харків «01» березня 2014 р.

Підприємство 1 (надалі іменують Продавец) в особі директора Коваленка Сергія Миколайовича, що діє на підставі довіреності № 1/14 від 01 січня 2014 року, з одного боку, та Підприємство 2 (надалі іменують Покупець) в особі директора Петренка Андрія Володимировича, що діє на підставі Статуту, з другого боку (у подальшому разом іменують Сторонами, а кожну окремо – Сторона), уклали цю Додаткову угоду № 1 (надалі іменують Угода) про таке.

1. Викласти п. 3.1. договору у такій редакції:

«3.1. наводиться повністю в новій редакції».

Або:

«Припинити дію договору з _________ року.

На момент підписання цієї додаткової угоди всі розрахунки між сторонами виконано та будь-яких претензій вони не мають».

Або:

«Подовжити діє договору до __________ року (або наступного календарного року)».

2. Інші пункти договору залишити без змін.

3. Цю Угоду вважають укладеною і такою, що набирає чинності, від моменту її підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін.

МІСЦЕЗНАХОДЖЕННЯ ТА РЕКВІЗИТИ СТОРІН

Що таке договір роздрібної купівлі-продажу?

За договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов’язується передати покупцеві товар, що зазвичай призначено для особистого, домашнього або іншого використання, не пов’язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов’язується прийняти товар і оплатити його.

Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним.

У нотатки

Пропозиція товару в рекламі, каталогах, а також інших описах товару, звернених до невизначеного кола осіб, є публічною пропозицією укласти договір, якщо вона містить усі істотні умови договору.

Виставлення товару, демонстрація його зразків або надання відомостей про товар (описів, каталогів, фотознімків тощо) у місцях його продажу є публічною пропозицією укласти договір незалежно від того, чи вказана ціна та інші істотні умови договору купівлі-продажу, крім випадків, коли продавець явно визначив, що відповідний товар не призначений для продажу.

До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих Кодексом, застосовують законодавство про захист прав споживачів.

Умови договору, що обмежують права покупця-фізичної особи порівняно з правами, встановленими Кодексом та законодавством про захист прав споживачів, є нікчемними.

Покупець має право на відшкодування збитків, завданих йому продавцем внаслідок використання ним переваг свого становища у виробничій або торговельній діяльності.

Питання роздрібної купівлі-продажу регульовано ЦКУ та Законом України «Про захист прав споживачів». Останній є спеціальним по відношенню до кодексу, простіше кажучи, його норми будуть приіоритетними.

Договір роздрібної купівлі продажу укладають усно. Чек квитанція або інший документ є підтвердженням цього факту. Тому закон й вимагає його збереження.

Яку інформацію має надати продавець покупцеві?

Продавець зобов’язаний надати покупцеві необхідну і достовірну інформацію про товар, що пропонують до продажу. Інформація має відповідати вимогам закону та правилам роздрібної торгівлі щодо її змісту і способів надання.

Покупець має право до укладання договору купівлі-продажу оглянути товар, вимагати проведення в його присутності перевірки властивостей товару або демонстрації користування товаром, якщо це не виключено характером товару і не суперечить правилам роздрібної торгівлі.

Якщо покупцеві не надано можливості негайно одержати повну й достовірну інформацію про товар у місці його продажу, він має право вимагати відшкодування збитків, завданих необґрунтованим ухиленням від укладення договору, а якщо договір укладено – у розумний строк відмовитися від договору, вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми і відшкодування збитків, а також моральної шкоди.

Продавець, який не надав покупцеві можливості одержати повну й достовірну інформацію про товар, несе відповідальність за недоліки товару, які виникли після передання його покупцеві, якщо покупець доведе, що вони виникли через відсутність у нього такої інформації.

Чи можна спочатку укласти договір, а товар забрати пізніше?

Сторони можуть укласти договір купівлі-продажу з умовою про прийняття покупцем товару у строк, встановлений договором, і протягом цього строку товар не може бути проданий продавцем іншому покупцеві.

Якщо покупець не з’явився або не вчинив інших необхідних дій для прийняття товару у встановлений строк, вважається, що покупець відмовився від договору, якщо інше не встановлено договором.

Додаткові витрати продавця на забезпечення передання товару покупцеві у встановлений строк уводять у ціну товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Що таке продаж товару за зразками?

Сторони можуть укласти договір купівлі-продажу товару на підставі ознайомлення покупця із зразком товару (за описом, каталогом тощо).

Договір купівлі-продажу товару за зразком є виконаним від моменту доправляння товару у місце, встановлене договором, а якщо місце передання товару не встановлене договором – від моменту доправляння товару за місцем проживання фізичної особи-покупця або місцезнаходженням юридичної особи-покупця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Покупець до передання товару має право відмовитися від договору за умови відшкодування продавцеві витрат, пов’язаних із вчиненням дій щодо виконання договору.

Як здійснюють продаж товарів через автомати?

Якщо продаж товару здійснюють з використанням автоматів, власник автоматів зобов’язаний довести до покупців інформацію про продавця товару шляхом розміщення на автоматі або надання покупцям в інший спосіб відомостей про найменування продавця, його місцезнаходження, режим роботи, а також про дії, які необхідно вчинити покупцеві для одержання товару.

Договір роздрібної купівлі-продажу з використанням автоматів є укладеним від моменту вчинення покупцем дій, необхідних для одержання товару.

Якщо покупцеві не надають оплачений товар, продавець повинен на вимогу покупця негайно надати покупцеві товар або повернути сплачену ним грошову суму.

Якщо автомат використовують для розміну грошей, придбання платіжних засобів або обміну валюти, тоді застосовують положення про роздрібну купівлю-продаж, якщо інше не випливає із суті зобов’язання.

Які існують умови доправляння товару за договором роздрібної купівлі-продажу?

Якщо договір роздрібної купівлі-продажу укладено з умовою про доправляння товару покупцеві, продавець зобов’язаний у встановлений договором строк доправити товар за місцем, указаним покупцем, а якщо місце передання товару покупцем не вказане – за місцем проживання фізичної особи-покупця або місцезнаходженням юридичної особи-покупця.

Договір роздрібної купівлі-продажу з умовою про доправляння товару покупцеві є виконаним від моменту вручення товару покупцеві, а в разі його відсутності – особі, яка показала квитанцію або інший документ, що засвідчує укладення договору або оформлення доправляння товару, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов’язання.

Якщо договором не встановлений строк доправляння товару для вручення його покупцеві, товар має бути доправлений у розумний строк після одержання вимоги покупця.

Що таке ціна та оплата товару?

Покупець зобов’язаний оплатити товар за ціною, оголошеною продавцем у момент укладення договору, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті зобов’язання.

Якщо договором встановлено попередню оплату, прострочення покупцем оплати товару є відмовою покупця від договору, якщо інше не встановлено договором.

До договору роздрібної купівлі-продажу товару в кредит, у тому числі з розстроченням платежу, не застосовують положення абзацу першого частини п’ятої статті 694 Кодексу. (Мова йде про проценти за користування чужими грошима.)

Покупець має право повністю оплатити товар у будь-який час у межах встановленого договором періоду розстрочення його оплати.

Чи можливий обмін товару?

Покупець має право протягом чотирнадцяти днів (без урахування дня купівлі непродовольчого товару належної якості, якщо триваліший строк не оголошений продавцем) обміняти його у місці купівлі або інших місцях, оголошених продавцем, на аналогічний товар інших розміру, форми, габариту, фасону, комплектації тощо. У разі виявлення різниці в ціні покупець проводить необхідний перерахунок з продавцем.

Якщо у продавця немає необхідного для обміну товару, покупець має право повернути придбаний товар продавцеві та одержати сплачену за нього грошову суму.

Вимога покупця про обмін або повернення товару підлягає задоволенню, якщо товар не був у споживанні, збережено його товарний вид, споживчі властивості та існують докази, що товар придбано саме у цього продавця.

Перелік товарів, які не підлягають обміну або поверненню на підставах, передбачених цією статтею, встановлюють нормативно-правовими актами. Перелік надано у главі, присвяченій захисту прав споживачів.

Увага!

Підкреслимо, що йдеться про товар належної якості.

Доволі часто продавці маніпулюють цим строком у випадку, коли йдеться про несправність. Мовляв, якщо ви не купите додаткову гарантію, матимете лише 14 днів на обмін товару. Це неправда та не відповідає закону.

Які права має покупець у разі продажу йому товару неналежної якості?

У разі виявлення покупцем протягом гарантійного або інших строків, встановлених обов’язковими для сторін правилами чи договором, недоліків, не застережених продавцем, або фальсифікації товару покупець має право на свій розсуд:

1) вимагати від продавця або виробника безоплатного усунення недоліків товару або відшкодування витрат, здійснених покупцем чи третьою особою, на їх виправлення;

2) вимагати від продавця або виробника заміни товару на аналогічний товар належної якості або на такий самий товар іншої моделі з відповідним перерахунком за умови різниці в ціні;

3) вимагати від продавця або виробника відповідного зменшення ціни;

4) відмовитися від договору й вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми.

Покупець, який придбав непродовольчі товари, що вже були в користуванні і реалізовані через роздрібні комісійні торговельні підприємства, про що його було поінформовано продавцем, має право висунути вимоги, передбачені частиною першою цієї статті, якщо придбані товари містили істотні недоліки, не застережені продавцем.

Який існує порядок і строки задоволення вимог покупця замінити товар або усунути недоліки?

Продавець або виробник (чи уповноважені ними представники) зобов’язані прийняти товар неналежної якості від покупця і задовольнити його вимоги про заміну товару або усунення недоліків. Доправляння товару продавцеві та його повернення покупцеві здійснюється продавцем або виробником, а в разі невиконання ними цього обов’язку або відсутності продавця чи виробника в місцезнаходженні покупця повернення товару може бути здійснено покупцем за їхній рахунок.

Вимога покупця про заміну товару підлягає негайному задоволенню, а в разі необхідності перевіряння якості товару – протягом чотирнадцяти днів або за домовленістю сторін в інший строк.

У разі відсутності необхідного товару вимога покупця про заміну товару підлягає задоволенню у двомісячний строк від моменту подання відповідної заяви.

Якщо задовольнити вимогу покупця про заміну товару у встановлені строки неможливо, покупець на свій вибір має право висунути продавцеві або виробникові інші вимоги відповідно до статті 708 Кодексу:

1) вимагати від продавця або виробника безоплатного усунення недоліків товару або відшкодування витрат, здійснених покупцем чи третьою особою, на їх виправлення;

2) вимагати від продавця або виробника заміни товару на аналогічний товар належної якості або на такий самий товар іншої моделі з відповідним перерахунком у разі різниці в ціні;

3) вимагати від продавця або виробника відповідного зменшення ціни;

4) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми.

Вимога покупця про безоплатне усунення недоліків товару підлягає задоволенню продавцем або виробником протягом чотирнадцяти днів або за домовленістю сторін в інший строк. На вимогу покупця на час ремонту йому має бути наданий у користування і доправлений аналогічний товар незалежно від моделі.

У разі усунення недоліків товару шляхом заміни комплектаційного виробу або складової частини товару, на які встановлено гарантійні строки, гарантійний строк на новий комплектаційний виріб або складову частину обчислюють від дня, коли покупцеві видали товар, після усунення недоліків.

За кожний день прострочення продавцем або виробником усунення недоліків товару і невиконання вимоги про надання в користування аналогічного товару на час усунення недоліків продавець сплачує покупцеві неустойку в розмірі одного відсотка від вартості товару.

Який порядок відшкодування різниці в ціні у разі заміни товару, зменшення ціни і повернення товару неналежної якості?

У разі заміни товару з недоліками на товар належної якості продавець не має права вимагати відшкодування різниці між ціною товару, встановленою договором купівлі-продажу, і ціною товару, яка існує на момент заміни товару або постановлення судом рішення про заміну товару.

У разі заміни товару неналежної якості на аналогічний, але інший за розміром, фасоном, сортом тощо товар належної якості відшкодуванню підлягає різниця між ціною заміненого товару і ціною товару належної якості, що діють на момент заміни товару або постановлення судом рішення про заміну товару.

У разі висунення вимоги про відповідне зменшення ціни товару для розрахунку беруть ціну товару на момент висування вимоги про зменшення ціни, а якщо вимогу покупця добровільно не задоволено продавцем – на момент постановлення судом рішення про відповідне зменшення ціни товару.

У разі відмови покупця від договору та повернення продавцеві товару неналежної якості покупець має право вимагати відшкодування різниці між ціною товару, встановленою договором, і ціною відповідного товару на момент добровільного задоволення його вимоги, а якщо вимогу добровільно не задоволено продавцем – на момент постановлення судом рішення.

Якщо на час виконання рішення суду про відшкодування різниці в ціні у разі заміни товару, зменшення ціни або повернення товару неналежної якості підвищилися ціни на цей товар, покупець із цих підстав може заявити додаткові вимоги до продавця.

До якого суду можна звернутися, якщо продавець товару перебуває в іншому місті?

Щодо договорів роздрібної купівлі продажу можна звернутися до суду за місцем проживання позивача.

До якого суду звернутися за господарським договором?

За загальним правилом звернення до суду має здійснюватись за місцезнаходженням відповідача.

Справи у спорах, що виникають під час укладання, зміни та розірвання господарських договорів, справи у спорах про визнання договорів недійсними, розглядає господарський суд за місцезнаходженням сторони, зобов’язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, зокрема: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

На жаль, закон не передбачає прямої вказівки, що за згодою сторін можна змінити місце розгляду спору (договірна підсудність). Тому вказівка в договорі може й не мати необхідних наслідків, тож відвідати територію відповідача буде необхідно.

Договір підряду

У чому сутність відносин підряду?

Основною спрямованістю підрядних відносин є те, що вони орієнтовані саме на досягнення певного результату. Результат є основною метою.

Підрядні відносини після відносин з купівлі-продажу є, мабуть, найбільш поширеними. І це цілком зрозуміло, тому що ці відносини виникають також з приводу отримання однією особою від іншої у власність майна або інших матеріальних благ. Тобто йдеться про створення та передання від однієї особи до іншої речей та інших матеріальних благ (товарів) як результатів роботи (діяльності), але з попереднім визначенням замовником вимог щодо очікуваного результату.

Відмінність полягає у тому, що необхідна річ або інший результат (виготовлення нової речі, ремонт речі і т. ін.) не може бути отримана (однією особою – замовником) іншим шляхом, ніж після попереднього проведення необхідних робіт (іншою особою – підрядником). Тобто ми замовляємо те, що нам потрібно саме тому, що це взагалі неможливо купити.

Що таке договір підряду?

Відповідно до ст. 837 ЦКУ, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов’язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов’язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду можуть укладати на виготовлення, обробляння, переробляння, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Які основні характеристики договору підряду?

Договір підряду – це консенсуальний, двосторонній і оплатний договір.

Вважаємо за доцільне дати коротке пояснення цим юридичним термінам.

Консенсуальний – це вид договору, для укладення якого потрібна згода (консенсус) сторін з усіх істотних умов. Договір вважають укладеним з моменту досягнення сторонами згоди, але з обов’язковим додержанням форми, встановленої законом.

Двосторонній договір передбачає, що права та обов’язки в договорі мають обидві сторони.

Сторонами договору підряду можуть виступати як юридичні, так і фізичні особи.

Які існують найпоширеніші випадки укладання договору підряду?

Частіше за все ми укладаємо договори підряду в повсякденному житті, наприклад коли виготовляємо меблі для своєї оселі, ремонтуємо або будуємо житло і таке інше.

Які бувають наслідки в разі втрати об’єкта підряду?

Для підрядних відносин визначальним є матеріальний результат виконаних робіт. Замовнику не цікавий власне процес роботи, йому бажаний тільки її результат. Тому така ознака, як ризик підрядника, є дуже важливою. У разі випадкової загибелі предмета підряду до передання замовнику або коли роботи неможливо закінчити внаслідок непередбачуваних обставин підрядник не матиме права на отримання винагороди. Також підрядник несе ризик випадкового знищення або пошкодження власного матеріалу.

На що звернути увагу під час укладання договору підряду?

1. Хто буде виконувати роботу? (Відповідаючи на це запитання, бажано одержати документи від особи, яка буде виконавцем. Крім того, бажано ознайомитись з прикладами попередніх робіт та відгуками попередніх замовників.)

2. З чиїх матеріалів будуть виконувати замовлення? З’ясувати якість таких матеріалів.

3. Строк виконання замовлення. У разі прострочення бажано передбачити втрату винагороди (оплати) повністю або частково залежно від строку прострочення.

4. Чи передбачено прозорий механізм визначення ціни?

5. Який порядок оплати? Не слід погоджуватись на передплату. Якщо без передплати не обійтись, рекомендовано чітко визначити, як така передплата буде використана виконавцем. Якщо йдеться про закупівлю матеріалів, то бажано визначити, скільки матеріалу необхідно, порядок його використання. Слід зазначити в договорі, що подорожчання матеріалу або його нестача – це відповідальність виконавця, так само як і зміна податкового законодавства, випадкове пошкодження або погіршення результатів роботи (подібні ситуації можуть породжувати негативні наслідки, які мають покладатися на підрядника).

6. Важливо письмово зафіксувати, якого саме результату має досягнути (передати) виконавець. Зробити це можна будь-яким способом: послатися на відомий зразок, стандарт, еталон; підписати ескізи з розмірами, креслення; зафіксувати, як будуть перевіряти результат. Якщо за результатом перевірки роботу було виконано неякісно, передбачити відсутність оплати або виконання ти самих робіт заново за рахунок виконавця. Чим детальніше буде визначено, що має бути в результаті, тим простіше буде контролювати виконання робіт.

7. Яку гарантію надасть виконавець?

8. Який порядок визначення недоліків? Чим це буде підтверджено?

На які додаткові аспекти слід звернути увагу, укладаючи договір підряду?

– Підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником – як замовник;

– як на стороні підрядника, так і на стороні замовника можлива участь декількох осіб;

– підрядник сам обирає засоби і способи досягнення обумовленого договором підряду результату;

– замовник зобов’язаний сприяти підрядникові виконувати роботу у випадках, в обсязі та порядку, встановлених договором підряду;

– підрядник має право не розпочинати роботу, а вже розпочату зупинити, якщо замовник не надав матеріалу, устаткування або річ, що підлягає перероблянню, і цим обумовив неможливість виконання договору підрядником;

– якщо замовник не сплатив встановленої ціни роботи або іншої суми, належної підрядникові у зв’язку з виконанням договору, підрядник має право притримати результат роботи, а також устаткування, залишок невикористаного матеріалу та інше майно замовника, що є у підрядника.

Чи можна вимагати винагороду, якщо об’єкт підряду втрачено?

Підрядник не має права вимагати винагороди за роботу, якщо предмет підряду до здавання його замовникові випадково знищений або закінчення роботи стало неможливим без вини сторін.

Підрядник має право на плату, якщо знищення предмета договору підряду або неможливість завершення роботи сталися через недоліки матеріалу, переданого замовником, чи внаслідок його вказівок про спосіб виконання роботи або якщо таке знищення чи неможливість закінчення роботи сталися після пропущення замовником строку прийняття виконаної роботи.

Які існують істотні умови договору підряду?

Окрім предмета і ціни, істотними умовами договору підряду є строк виконання робіт або строки виконання окремих етапів робіт. Якщо у договорі немає вказівок про строки виконання робіт, підрядник зобов’язаний виконати роботи, а замовник має право вимагати їх виконання в розумні строки, спираючись на сутність зобов’язання, характер та обсяги робіт і звичаї ділового обігу.

Що таке розумний строк та власне поняття розумності?

Чинне законодавство не дає визначення такого терміна. Хоча останній використовують у нормах цивільного права.

Розумними слід вважати дії, які вчинила б людина, що володіє нормальним, середнім, рівнем інтелекту, знань і життєвого досвіду. Абстрактна особистість, що володіє такими якостями, може бути названа розумною людиною. Юридично значущою якістю, критерієм правомірності актів психічної (розумне передбачення, розумне усвідомлення) або фізичної (розумні заходи, розумне ведення справ) діяльності реального суб’єкта в передбачених законом випадках є їхня відповідність можливої поведінки розумної людини в конкретній ситуації.

Слід зазначити що автори наукових досліджень вважають, що юридичний термін розумності слід використовувати разом з терміном «добросовісність».

На думку Г. Вердіяна, кандидата юридичних наук, доцента Російської правової академії Мін’юсту Росії: «Під час розв’язання питання про розумність оцінювані дії дорівнюють еталонним діям пересічної людини. І якщо виявляється, що вони менш корисні або більш шкідливі для зазначеної в законі особи (найчастіше нею є контрагент у зобов’язальних правовідносинах), ніж дії у тій самій ситуації розумної людини, це означає, що вимоги розумності дотримано не було.

На перший погляд може видатися дивним, що слово „розумність“, яке зазвичай позначає інтелектуальну діяльність людини, як юридичне поняття характеризує об’єктивну сторону її дій. Справа в тому, що, оцінюючи розумність дій, ми не розглядаємо інтелектуальний або вольовий елемент реальних дій конкретного суб’єкта. У цьому випадку перевіряють можливість виконання певних дій не конкретною особою, а пересічною людиною. При цьому не має значення, чи знав конкретний суб’єкт про наслідки своїх дій, чи бажав або не бажав їх настання. Істотним є лише те, що нормальна (пересічна) людина могла вчинити в цій ситуації певні дії. Таким чином, розумність характеризує інтелектуальні й моральні якості особи опосередковано, через порівняння її поводження з можливим поводженням пересічної людини.

Якщо в законі (ст. 428 і 451 ГК РФ) йдеться про розумне „передбачення“ і „розуміння“ (розумність психічних дій), то маються на увазі дії пересічної людини. На відміну від цього поняття, вчинення розумних фізичних дій (продаж за розумною ціною, несення розумних видатків і т. ін.) означає дії не просто пересічної, але ще й сумлінної людини. Адже пересічна людина може виконувати пересічні дії й навіть дії, кращі за середні для іншої особи. Однак вона ж може чинити дії й гірші за середні, заподіюючи шкоду іншій особі. Тому розумними фізичними діями варто вважати не будь-які дії пересічної людини, а лише ті, які відбуваються сумлінно, – пересічні дії суб’єкта, що не бажає шкоди зазначеній у законі або договорі особі й докладає всіх можливих зусиль для її передбачення й недопущення».

Чи можна не фіксувати ціну в договорі підряду?

Так. Ціну договору визначають кошторисом. Кошторис на виконання робіт може бути приблизним або твердим. Якщо в договорі немає інших вказівок, кошторис визнають твердим. Зміни до твердого кошторису можуть вносити тільки за погодженням сторін.

У нотатки

Для виконання окремих видів робіт, передбачених законом, субпідрядник зобов’язаний одержати спеціальний дозвіл (ліцензію) на ведення цих робіт.

Яку позовну давність застосовують до підрядних відносин?

Позовна давність для вимог, спричинених неналежною якістю роботи, виконаної за договором підряду, становить один рік, а щодо будівель і споруд – три роки від дня прийняття роботи замовником. Якщо відповідно до договору підряду робота прийнята замовником частинами, перебіг позовної давності починається від дня прийняття роботи загалом.

Які бувають види договорів підряду?

ЦКУ визначає такі різновиди договорів підряду: побутовий підряд; будівельний підряд; підряд на проектні та пошукові роботи.

Про що підрядник зобов’язаний своєчасно попередити замовника?

Підрядник зобов’язаний своєчасно попередити замовника:

1) про недоброякісність або непридатність матеріалу, одержаного від замовника;

2) про те, що додержання вказівок замовника загрожує якості або придатності результату роботи;

3) про наявність інших обставин, що не залежать від підрядника, які загрожують якості або придатності результату роботи.

Якщо замовник, незважаючи на своєчасне попередження з боку підрядника, у відповідний строк не замінить недоброякісний або непридатний матеріал, не змінить вказівок про спосіб виконання роботи або не усуне інших обставин, що загрожують якості або придатності результату роботи, підрядник має право відмовитися від договору підряду та право на відшкодування збитків.

Якщо використання недоброякісного або непридатного матеріалу чи додержання вказівок замовника загрожує життю та здоров’ю людей чи призводить до порушення екологічних, санітарних правил, правил безпеки людей та інших вимог, підрядник зобов’язаний відмовитися від договору підряду, маючи право на відшкодування збитків.

Які права має замовник під час виконання роботи?

Замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.

Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що її не буде виконано належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги – відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника.

Замовник має право у будь-який час до завершення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Які права має замовник у разі порушення підрядником договору підряду?

Якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або припустився інших недоліків у роботі, замовник має право на свій розсуд вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх власним коштом з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором.

За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Що зобов’язаний зробити замовник після виконання роботи підрядником?

Замовник зобов’язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відхилень від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відхилення від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Замовника, який прийняв роботу без перевірки, позбавляють права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені за звичайного способу її прийняття (явні недоліки).

Як діяти в разі виявлення недоліків з часом?

Якщо після прийняття роботи замовник виявив відхилення від умов договору підряду або інші недоліки, які не могли бути встановлені за звичайного способу її прийняття (приховані недоліки), а також такі, що були умисно приховані підрядником, він зобов’язаний негайно повідомити про це підрядника.

Рекомендуємо, укладаючи договір, спеціально передбачити наслідки виявлення таких недоліків. Загальною рекомендацією буде усунення таких недоліків у перший термін. У разі ж неможливості повернути сторони в положення до укладення договору замовникові мають бути повернуті гроші, а виконавець може забрати результат його роботи. Аналогічно має бути вирішено питання щодо матеріалів, які використовували.

У разі виникнення між замовником і підрядником спору з приводу недоліків виконаної роботи або їх причин на вимогу будь-кого з них має бути призначена експертиза. Витрати на проведення експертизи несе підрядник, крім випадків, коли експертизою встановлено відсутність порушень договору підряду або причинового зв’язку між діями підрядника та виявленими недоліками. У цих випадках витрати на проведення експертизи несе сторона, яка вимагала її призначення, а якщо експертизу призначено за погодженням сторін – обидві сторони порівну.

Що робити, якщо замовник ухиляється прийняти роботу та не оплачує виконану роботу?

Якщо замовник протягом одного місяця ухиляється від прийняття виконаної роботи, підрядник має право після дворазового попередження продати результат роботи, а суму виторгу з вирахуванням усіх належних підрядникові платежів внести в депозит нотаріуса, нотаріальної контори на ім’я замовника, якщо інше не встановлено договором.

У нотатки

Якщо ухиляння замовника від прийняття виконаної роботи спричинило зміну строку здавання роботи, вважається, що право власності на виготовлену (перероблену) річ перейшло до замовника у момент, коли мало відбутися її передання.

Яка передбачена відповідальність підрядника за неналежну якість роботи?

1. Якщо роботу виконано підрядником з відхиленнями від умов договору підряду, що погіршили роботу, або з іншими недоліками, які роблять її непридатною для використання відповідно до договору або для звичайного використання роботи такого характеру, замовник має право, якщо інше не встановлено договором або законом, на свій розсуд вимагати від підрядника:

1) безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк;

2) пропорційного зменшення ціни роботи;

3) відшкодування своїх витрат на усунення недоліків, якщо право замовника усувати їх встановлено договором.

2. Підрядник має право замість усунення недоліків роботи, за які він відповідає, безоплатно виконати роботу заново з відшкодуванням замовникові збитків, завданих простроченням виконання. У цьому разі замовник зобов’язаний повернути раніше передану йому роботу підрядникові, якщо за характером роботи таке повернення можливе.

3. Якщо відхилення у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними й такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків.

4. Умова договору підряду про звільнення підрядника від відповідальності за певні недоліки роботи не звільняє його від відповідальності за недоліки, які виникли внаслідок умисних дій або бездіяльності підрядника.

5. Підрядник, який надав матеріал для виконання роботи, відповідає за його якість відповідно до положень про відповідальність продавця за товари неналежної якості.

Які наслідки неналежного виконання договору мають бути визначені в договорі?

Якщо це прострочка, то рекомендовано передбачити штраф або пеню від вартості робіт.

Якщо це неналежна якість, тоді залежно від дефекту доцільно вводити штраф, зменшення вартості або виконання роботи заново. Обов’язково потрібно передбачити послідовність оцінювання та визначення, чи є недоліки, чи їх немає. Не сподівайтесь на те, що законом передбачено відшкодування збитків, або на загальну фразу у бланковому договорі. На відміну від неустойки (штрафу або пені), яка прив’язана до факту настання обставини (факт прострочення, факт недоліку та ін.), збитки, а також їх наявність потрібно буде довести та провести калькуляцію. Таким чином, виникає багато нюансів, що будуть дуже відтерміновувати спір у разі його виникнення. Бажано завжди використовувати в договорі формулювання «неустойка плюс збитки».

Взагалі, відшкодування збитків є загальним наслідком будь-якого порушення, навіть якщо про це не йдеться у самому договорі. Тому в договорі рекомендовано зазначити конкретні наслідки неналежного виконання договору.

Що таке договір побутового підряду?

За договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов’язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов’язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір побутового підряду є публічним договором.

До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих Цивільним кодексом України, застосовують законодавство про захист прав споживачів.

Що є метою договору побутового підряду?

Метою цього договору є задоволення побутових потреб населення.

Хто є сторонами договору побутового підряду?

Сторонами договору є підприємець та фізична особа. (Відповідно до закону підприємцем може виступати не тільки юридична особа (підприємство, фірма), а й фізична особа, яка зареєструвалась як суб’єкт підприємницької діяльності та одержала відповідне свідоцтво.)

У нотатки

Юридична особа може бути більш стабільним та надійним партнером у разі укладення договору на значну суму.

Яка існує форма договору побутового підряду?

Договір побутового підряду вважають укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору.

Чи можна використовувати свідків для підтверждення договору побутового підряду?

Відсутність у замовника цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту укладення договору або його умов.

Таким чином, закон не передбачає спеціальної форми цього договору. І хоча можлива й усна форма укладання такого договору, застерігаємо вас від подібних вчинків. Краще до укладання договору витратити більше часу на оформлення, ніж у разі виникнення спору марнувати свій час та час свідків (якщо такі знайдуться) на доведення своєї позиції.

Мірилом того, чи забезпечувати договір документами, чи ні, є ціна договору. Якщо в разі виникнення непередбачуваних обставин ви легко можете розпрощатись з певною сумою грошей, то в цьому випадку ризик усного договору буде виправданий, якщо ні – шукайте нормального виконавця.

Які існують гарантії прав замовника?

Підрядник не має права нав’язувати замовникові внесення до договору побутового підряду додаткових оплатних робіт або послуг. У разі порушення цієї вимоги замовник має право відмовитися від оплати відповідних робіт або послуг.

Чи можна припинити роботи за замовленням до їх завершення?

Так, можна. Замовник має право у будь-який час, перш ніж йому здадуть роботу, відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину від встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, проведені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не є складовою ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними.

З чиїх матеріалів можна виконувати роботу за договором побутового підряду?

Таку умову використовують за бажанням сторін.

Підрядник виконує роботу зі свого матеріалу, а за бажанням замовника – з його матеріалу.

Якщо роботу виконують з матеріалу підрядника, вартість матеріалу замовник оплачує частково або в повному обсязі, за погодженням сторін, з остаточним розрахунком після одержання замовником виконаної підрядником роботи. У випадках, передбачених договором, матеріал може бути наданий підрядником у кредит (із розстроченням платежу). Подальша зміна ціни наданого в кредит матеріалу не призводить до перерахунку, якщо інше не встановлено договором.

Якщо роботу виконують з матеріалу замовника, у квитанції або іншому документі, що видає підрядник під час укладання договору побутового підряду, вказують точне найменування матеріалу, його кількість і оцінку, здійснену за погодженням сторін.

Які існують права замовника у разі істотного порушення підрядником договору побутового підряду?

Якщо підрядником були допущені істотні відхилення від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній із матеріалу замовника, він має право вимагати на свій розсуд:

1) виготовлення іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості;

2) розірвання договору та відшкодування збитків.

У разі виявлення інших відхилень від умов договору або інших недоліків у роботі замовник має право на свій розсуд вимагати безоплатного усунення цих недоліків у розумний строк або відшкодування його витрат на усунення недоліків чи відповідного зменшення плати.

Вимога про безоплатне усунення недоліків виконаної за договором побутового підряду роботи, які можуть становити небезпеку для життя або здоров’я замовника та інших осіб, може бути висунута замовником або його правонаступником протягом десяти років від моменту прийняття роботи, якщо у встановленому законом порядку не передбачені більш тривалі строки (строки служби). Така вимога може бути пред’явлена незалежно від того, коли виявлено ці недоліки, у тому числі й у разі виявленні їх після закінчення гарантійного строку.

У разі невиконання підрядником цієї вимоги замовник має право протягом цього ж строку вимагати повернення частини ціни, сплаченої за роботу, або відшкодування його витрат на усунення недоліків.

Що робити, якщо замовник не з’явився за одержанням роботи?

У разі, якщо замовник не з’явився одержувати виконану роботу або в інший спосіб ухиляється від її прийняття, підрядник має право, письмово попередивши замовника через два місяці від дня такого попередження, продати предмет договору побутового підряду за розумну ціну, а суму виторгу з вирахуванням усіх належних підрядникові платежів внести у депозит нотаріуса, нотаріальної контори на ім’я замовника. Підрядник має право, замість продажу предмета договору побутового підряду, притримати його або вимагати відшкодування.

Що таке договір будівельного підряду?

За договором будівельного підряду підрядник зобов’язується збудувати і здати у встановлений строк об’єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов’язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов’язок не покладено на підрядника, прийняти об’єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Договір будівельного підряду укладають на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов’язаних із місцезнаходженням об’єкта.

У нотатки

Не радимо самостійно вести контроль та аналізувати документи щодо будівництва або реконструкції. Бажано звернутися по допомогу до спеціаліста з метою укладення договору та подальшого контролю за його виконанням.

Власником об’єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Хто має право власності на об’єкт будівництва?

Власником об’єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Що таке проектно-кошторисна документація?

Підрядник зобов’язаний здійснювати будівництво та пов’язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які висувають до робіт та кошторису, що визначає ціну робіт.

Підрядник зобов’язаний виконати усі роботи, визначені у проектній документації та в кошторисі (проектно-кошторисній документації), якщо інше не встановлено договором будівельного підряду.

Договором будівельного підряду мають бути визначені склад і зміст проектно-кошторисної документації, а також те, яка зі сторін і в який строк зобов’язана надати відповідну документацію.

Підрядник, який виявив у ході будівництва не враховані проектною документацією роботи, а отже, засвідчив необхідність у зв’язку з цим проведення додаткових робіт і збільшення кошторису, зобов’язаний повідомити про це замовника.

У разі неодержання від замовника в розумний строк відповіді на своє повідомлення підрядник зобов’язаний зупинити відповідні роботи з віднесенням збитків, завданих цим зупиненням, на замовника. Замовник звільняється від відшкодування цих збитків, якщо доведе, що у проведенні додаткових робіт немає необхідності.

Якщо підрядник не виконав обов’язку щодо повідомлення про збільшення кошторису, він позбавляється права вимагати від замовника плату за виконані додаткові роботи і права на відшкодування завданих цим збитків, якщо не доведе, що його негайні дії були необхідними в інтересах замовника, зокрема у зв’язку з тим, що зупинення роботи могло призвести до знищення або пошкодження об’єкта будівництва.

У чому полягають особливості внесення змін до проектно-кошторисної документації?

Замовник має право вносити зміни до проектно-кошторисної документації до початку робіт або під час їх виконання за умови, що додаткові роботи, зумовлені такими змінами, за вартістю не перевищують десяти відсотків визначеної у кошторисі ціни і не змінюють характеру робіт, визначених договором.

Внесення до проектно-кошторисної документації змін, що потребують додаткових робіт, вартість яких перевищує десять відсотків визначеної у кошторисі ціни, допускається лише за згодою підрядника. У цьому разі підрядник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків.

Як здійснювати забезпечення будівництва та оплату робіт?

Матеріально-технічне забезпечення будівництва покладається на підрядника, якщо інше не встановлено договором будівельного підряду.

Договором на замовника може бути покладено обов’язок сприяти підрядникові у забезпеченні будівництва водопостачанням, електроенергією тощо, а також у наданні інших послуг.

Підрядник, який зобов’язаний здійснювати матеріально-технічне забезпечення будівництва, несе ризик неможливості використання наданого ним матеріалу (деталей, конструкцій) або устаткування без погіршення якості робіт.

У разі неможливості використання матеріалу (деталей, конструкцій) або устаткування, наданого замовником, без погіршення якості виконуваних робіт підрядник має право відмовитися від договору та вимагати від замовника сплати ціни робіт пропорційно до їх виконаної частини, а також відшкодування збитків, не покритих цією сумою.

Оплату робіт проводять після прийняття замовником збудованого об’єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлено за погодженням сторін.

У разі руйнування або пошкодження об’єкта будівництва внаслідок нездоланної сили до спливу встановленого договором будівельного підряду строку здавання об’єкта, а також у разі неможливості завершити будівництво (будівельні роботи) з інших причин, що не залежать від замовника, підрядник не має права вимагати від замовника плату за роботу або оплату витрат, якщо інше не встановлено договором.

У разі необхідності консервації будівництва через незалежні від сторін обставини замовник зобов’язаний оплатити підрядникові виконані до консервації роботи та відшкодувати йому витрати, пов’язані з консервацією.

Чи потрібне страхування об’єкта будівництва?

Сторона, на яку покладено обов’язок щодо страхування, має надати другій стороні в порядку, встановленому договором, докази про укладення нею договору страхування, включаючи відомості про страхувальника, розмір страхової суми та застраховані ризики.

Недоліки робіт або використовуваного для робіт матеріалу, допущені з вини підрядника (або субпідрядника), мають бути усунені підрядником за його рахунок.

Замовник має право з метою здійснення контролю та нагляду за будівництвом і прийняття від свого імені відповідних рішень укласти договір про надання такого виду послуг зі спеціалізованою організацією або спеціалістом. У цьому разі в договорі будівельного підряду визначають функції та повноваження такого спеціаліста.

Таким чином, наявність страхування залежить від бажання сторін. Але ми радимо наполягати на цій умові в договорі, навіть якщо це збільшує вартість замовлення.

Який існує порядок передання та прийняття робіт?

Замовник, який одержав повідомлення підрядника про готовність до передання робіт, виконаних за договором будівельного підряду, або, якщо це передбачено договором, – етапу робіт, зобов’язаний негайно розпочати їх прийняття.

Замовник організовує та здійснює прийняття робіт за свій рахунок, якщо інше не встановлено договором. У прийнятті робіт мають брати участь представники органів державної влади та органів місцевого самоврядування у випадках, встановлених законом або іншими нормативно-правовими актами.

Замовник, який попередньо прийняв окремі етапи робіт, несе ризик їх знищення або пошкодження не з вини підрядника, у тому числі й у випадках, коли договором будівельного підряду передбачено виконання робіт на ризик підрядника.

Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюють актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї зі сторін від підписання акта про це вказують в акті і його підписує друга сторона.

Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише в разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Прийняття робіт, якщо це передбачено договором будівельного підряду або випливає з характеру робіт, може здійснюватися лише в разі позитивного результату після попереднього випробування.

Замовник має право відмовитися від прийняття робіт у разі виявлення недоліків, які виключають можливість використання об’єкта для вказаної в договорі мети та не можуть бути усунені підрядником, замовником або третьою особою.

Яку відповідальність несе підрядник?

Підрядник відповідає за недоліки збудованого об’єкта, за прострочення передання його замовникові та за інші порушення договору (за недосягнення проектної потужності, інших запроектованих показників тощо), якщо не доведе, що ці порушення сталися не з його вини.

За невиконання або неналежне виконання обов’язків за договором будівельного підряду підрядник сплачує неустойку, встановлену договором або законом, та відшкодовує збитки в повному обсязі.

Суми неустойки (пені), сплачені підрядником за порушення строків виконання окремих робіт, повертають підрядникові у разі закінчення всіх робіт до встановленого договором граничного терміну.

Радимо обов’язково перевірити наявність чіткого та зрозумілого пункту щодо неустойки в договорі. Пункт має бути прозорим та піддаватися калькуляції, без зайвих посилань тощо.

Які гарантії якості передбачено в договорі будівельного підряду?

Підрядник гарантує досягнення об’єктом будівництва визначених у проектно-кошторисній документації показників і можливість експлуатації об’єкта відповідно до договору протягом гарантійного строку, якщо інше не встановлено договором будівельного підряду. Гарантійний строк становить десять років від дня прийняття об’єкта замовником, якщо більший гарантійний строк не встановлений договором або законом.

Підрядник відповідає за дефекти, виявлені у межах гарантійного строку, якщо він не доведе, що вони сталися внаслідок: природного зносу об’єкта або його частин; неправильної його експлуатації або неправильності інструкцій щодо його експлуатації, розроблених самим замовником або залученими ним іншими особами; неналежного ремонту об’єкта, який здійснено самим замовником або залученими ним третіми особами.

Гарантійний строк продовжується на час, протягом якого об’єкт не могли експлуатувати внаслідок недоліків, за які відповідає підрядник.

У разі виявлення протягом гарантійного строку недоліків замовник повинен заявити про них підрядникові в розумний строк після їх виявлення.

Договором будівельного підряду може бути встановлено право замовника сплатити передбачену договором частину ціни робіт, визначеної у кошторисі, після закінчення гарантійного строку.

У чому полягає відмінність договору підряду та трудового договору?

Часто виникає необхідність розмежування договору підряду і трудового договору. Їхня близькість обумовлена тим, що обидва договори охоплюють правовим регулюванням процес праці. При цьому сформовані в господарській практиці форми організації праці настільки зближають ці форми договорів, що їх доволі складно розрізнити, хоча необхідність у розмежуванні договору підряду і трудового договору виникає постійно. Особливо це стосується ситуацій, пов’язаних з виконанням громадянами робіт з так званих трудових угод. Який договір – трудовий або підрядний – покладено в основу трудової угоди, можна з’ясувати, лише зрозумівши суть відмінностей між цими договорами. І замовника в договорі підряду, і роботодавця в трудовому договорі до укладання договору спонукає потреба в діяльності якого-небудь фахівця, однак спосіб, форма задоволення цієї потреби різні. Так, за договором підряду, задоволення інтересу замовника забезпечено результатом роботи підрядника, за трудовим же договором інтерес підприємця полягає у виконанні працівником певної трудової функції, визначеної спеціальністю, кваліфікацією і посадою. Іншими словами, у регулюванні трудових відносин акцент роблять на регламентації процесу праці, у той час як у підряді він зміщений на регламентацію досягнень і передання результату праці замовнику.

Підрядник не залежить від замовника, коли слід визначити спосіб виконання замовлення і досягнення результату. Крім того, для підряду характерно те, що підрядник, виконуючи роботу з власних матеріалів, самотужки і власними засобами, ризикує не одержати винагороду за виконану роботу в разі випадкової загибелі або ушкодження її результату. За трудовим же договором працівникові винагороду слід виплатити, навіть якщо виконана ним робота не мала жодного позитивного результату (оплаті, навіть у мінімальному розмірі, підлягає власне процес виконання роботи). Нарешті, усі видані працівником за трудовим договором речі належать його роботодавцеві. Речі ж, створені за договором підряду, до моменту їх передання замовникові належать підрядникові.

Страхування

Що таке договір страхування?

Чинне законодавство України дає таке визначення договору страхування:

«За договором страхування одна сторона (страховик) зобов’язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов’язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору».

Як розвивалось страхування?

Термін «страхування» пов’язаний із найдавнішою та однією з найсильніших первинних емоцій людини – страхом.

Науковці стверджують, що тільки людина може відчувати специфічну форму страху – страх невідомого, невизначеного. Також однією з причин страху може бути життєвий досвід (біль після падіння і таке інше). Такий вид страху знайомий й тваринному світу.

Відсутність в людини страху як емоції, очевидно, мала б деструктивні наслідки, адже страх дає можливість нам вижити, набувши певного досвіду, уникнути негативних наслідків.

А оскільки відчуття страху не є приємним для людини, природно також і те, що вона завжди бажала позбутися його та набути упевненості у прийдешньому дні. З’ясування природи цього відчуття ми залишимо для спеціалістів психологів, а зараз розгляньмо ризики, пов’язані з навколишнім світом, життям людини.

З давніх часів людина намагалась якось покрити ризики негативних наслідків життєдіяльності, яких вона побоювалась. Першим кроком у розвитку страхування була домовленість членів племені про допомогу групі або одному з його членів у разі втрати худоби, врожаю, травми або загибелі під час полювання.

З розвитком торгівлі, будівництва та суспільства загалом відносини поступово ускладнювались, а кількість ризиків, відповідно, збільшувалась. На зміну простому товарному обміну прийшли грошові відносини, а на зміну розвідницьким походам мисливців – морські довготривалі та небезпечні подорожі. Тому домовленість власників вантажу щодо можливих негативних наслідків була не тільки логічною, а й необхідною.

Вже у XVIII сторіччі було розроблено декілька напрямів (видів) страхування: це страхування від вогню, страхування худоби та морських перевезень. Першими у розвитку морського страхування, безумовно, були такі морські держави, як Англія, Голландія та Франція. Про це свідчить й історія Едварда Ллойда, власника кав’ярні на Тауер-стрит, що була місцем зустрічі моряків та судновласників. З часом тут почали укладати морські страхові угоди, а компанія «Ллойд» перетворилася на страхову корпорацію, згодом реорганізовану. Сучасний «Ллойд» – це страховий ринок, де взаємодіють члени корпорації. Сама ж корпорація не укладає від свого імені договорів страхування та не несе відповідальності за останніми.

Що належить до предмета договору страхування?

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов’язані з:

1) життям, здоров’ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування);

2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування);

3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). До цих видів страхування належить і найвідоміший вид страхування – страхування відповідальності власників транспортних засобів.

У який формі укладають договір страхування?

Договір страхування укладають у письмовій формі.

Увага! У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним.

Договір страхування можна укладати шляхом видання страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Які існують істотні умови договору страхування?

Істотними умовами, без яких договір страхування не можна вважати укладеним, є:

– предмет договору страхування;

– страховий випадок;

– розмір страхового платежу і строки його сплати;

– розмір грошової суми, у межах якої страховик зобов’язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума);

– строк договору.

Коли договір страхування набирає чинності?

Договір страхування набирає чинності від моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором. Тому не забудьте уважно ознайомитись з цим пунктом у договорі.

Які умови має містити договір страхування?

Договір страхування повинен містити:

– назву документа;

– назву та адресу страховика;

– прізвище, ім’я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження;

– прізвище, ім’я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу;

– розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя;

– розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя;

– предмет договору страхування;

– перелік страхових випадків;

– розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати;

– страховий тариф (страховий тариф не визначають для страхових випадків, для яких не встановлена страхова сума);

– строк дії договору;

– порядок зміни і припинення дії договору;

– умови здійснення страхової виплати;

– причини відмови у страховій виплаті;

– права та обов’язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору;

– інші умови за згодою сторін;

– підписи сторін.

Що мають містити правила страхування?

Договори страхування укладають відповідно до правил страхування. Рекомендуємо ознайомитись з правилами перед укладанням договору.

Договір може містити фразу «з правилами страхування ознайомлений», однак самі правила вам можуть не надати. До речі, це порушення. Хоча правила не можуть містити прямих суперечностей з договором, однак вони можуть конкретизувати деякі важливі процедури, наприклад дії страхувальника у разі настання страхового випадку. А оскільки ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування – це обов’язок страховика, тому наполягайте на їх ознайомленні й роз’ясненні до того моменту, поки вам не буде зрозуміло абсолютно все.

Правила страхування повинні містити:

– предмет договору страхування;

– порядок визначення розмірів страхових сум та (або) розмірів страхових виплат;

– страхові ризики;

– виключення зі страхових випадків і обмеження страхування;

– строк та місце дії договору страхування;

– порядок укладення договору страхування;

– права та обов’язки сторін;

– дії страхувальника у разі настання страхового випадку;

– перелік документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків;

– порядок і умови здійснення страхових виплат;

– строк прийняття рішення про здійснення або відмову у здійсненні страхових виплат;

– причини відмови у страховій виплаті або виплаті страхового відшкодування;

– умови припинення договору страхування;

– порядок вирішення спорів;

– страхові тарифи за договорами страхування іншими, ніж договори страхування життя;

– страхові тарифи та методику їх розрахунку за договорами страхування життя;

– особливі умови.

На які поняття слід звернути особливу увагу?

Рекомендуємо приділити окрему увагу пунктам договору, що стосуються таких понять:

• страхова сума;

• страхова виплата;

• страхове відшкодування;

• франшиза;

• дії страхувальника у разі настання страхового випадку;

• перелік документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків;

• порядок і умови здійснення страхових виплат;

• строк прийняття рішення про здійснення або відмову в здійсненні страхових виплат;

• причини відмови у страховій виплаті або виплаті страхового відшкодування.

Наполягайте на тому, щоб страховик доступно роз’яснив, як саме формується кожне із зазначених вище понять, які дії вам потрібно буде виконати та які документи вам необхідно мати. Наприклад:

– у який спосіб оцінюють вартість майна на момент настання страхового випадку;

– де саме, ким та в якому порядку потрібно одержувати той чи інший документ;

– приклади калькуляцій;

– моделювання страхового випадку.

У нотатки

Страхова сума – грошова сума, у межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов’язаний провести виплату в разі настання страхового випадку.

Страхова виплата – грошова сума, яку виплачують страховиком відповідно до умов договору страхування в разі настання страхового випадку.

Страхове відшкодування – страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності в разі настання страхового випадку.

Франшиза – частина збитків, яку не відшкодовує страховик згідно з договором страхування.

Моделювання ситуації дасть можливість орієнтовно зрозуміти, чи можна вам буде у цій ситуації виконати вимоги договору для отримання відшкодування.

Щодо франшизи, то рекомендуємо перед укладенням договору провести приблизну калькуляцію з прикладом пошкоджень (страхового випадку). Часто договір, у якому франшиза не є нульовою, покриває збитки, які можна прирівняти до втрати об’єкта страхування. Таким чином, у більшості випадків, які формально підпадають під страхові, договір неможливо буде застосувати.

У яких випадках можуть відмовити в страховій виплаті?

Страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати в разі:

1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь яких укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов’язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов’язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров’я, честі, гідності та ділової репутації;

2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку;

3) подання страхувальником заздалегідь неправдивих відомостей про об’єкт страхування або про факт настання страхового випадку;

4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала;

5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

У нотатки

Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови у страховій виплаті, тому детально ознайомтеся з ними.

Рішення страховика про відмову здійснити страхову виплату повідомляють страхувальникові у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Відмову страховика у страховій виплаті може бути оскаржено страхувальником у судовому порядку. Негативне фінансове становище страховика не є підставою для відмови у виплаті страхових сум (їх частин) або страхового відшкодування страхувальнику.

Які бувають види добровільного стахування?

Закон України «Про страхування» в ст. 6, 7 визначає види добровільного та обов’язкового страхування.

Найпоширеніші види добровільного страхування:

– страхування життя;

– страхування від нещасних випадків;

– медичне страхування (безперервне страхування здоров’я);

– страхування здоров’я на випадок хвороби;

– страхування вантажів та багажу (вантажобагажу);

– страхування наземного транспорту (крім залізничного);

– страхування від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ.

Обов’язкові види страхування:

– страхування спортсменів вищих категорій;

– особисте страхування від нещасних випадків на транспорті;

– страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів;

– страхування цивільної відповідальності громадян України, що мають у власності чи іншому законному володінні зброю, за шкоду, яка може бути заподіяна третій особі або її майну внаслідок володіння, зберігання чи використання цієї зброї.

Учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов’язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Цікаві та рідкісні обов’язкові види страхування:

– страхування відповідальності власників собак (за переліком порід, визначених Кабінетом Міністрів України) щодо шкоди, яку можна заподіяти третім особам.

Що таке обов’язкове страхування власників транспортних засобів?

На практиці іноді плутають страхування власне автомобіля як майна та згаданий вид обов’язкового страхування.

Ще раз підкреслимо: обов’язкове страхування власників транспортних засобів передбачає страхування відповідальності власника транспортного засобу перед третіми особами. Простіше кажучи, якщо ви когось «поцілуєте» на авто, то страхова компанія заплатить за ремонт тому, кого ви «стукнули». У жодному разі не можете йтися про оплату за ремонт вашого авто. Для цього ваш автомобіль повинен бути застрахований як майно. Таким чином, законодавець захищає інтереси особи, якій заподіяно шкоду в результаті ДТП.

На що звернути увагу під час укладання договору страхування?

На сьогодні цей вид страхування поширений серед багатьох страхових компаній, та оскільки він врегульований законом як обов’язковий, договори є доволі однотипними.

Слід пам’ятати про те, що сума, яку ви маєте сплатити за страховку, залежить від стажу керування, об’єму двигуна, історії ДТП та страхових виплат.

Обов’язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 25500 гривень на одного потерпілого.

Обов’язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров’ю потерпілих, становить 51000 гривень на одного потерпілого.

Якщо автомобілем користуються декілька осіб, які типи договорів можуть бути укладені?

У такому випадку можуть бути укладені такі типи договорів:

1) страхування відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров’ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу, визначеного в договорі страхування, будь-якою особою, яка експлуатує його на законних підставах (договір I типу);

2) страхування відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров’ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації будь-якого транспортного засобу або одного з транспортних засобів, зазначених у договорі, особою, вказаною в договорі страхування (договір II типу);

3) страхування відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров’ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу, визначеного в договорі страхування, особою, вказаною в договорі страхування, або однією з осіб, зазначених у договорі (договір III типу).

Коли страховик може відмовити у виплаті?

Після розгляду страховиком наданих йому документів про дорожньо-транспортну пригоду страховик приймає рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у виплаті страхового відшкодування.

Протягом трьох робочих днів від дня прийняття відповідного рішення страховик зобов’язаний направити заявнику письмове повідомлення щодо прийнятого рішення.

Якщо особа, яка має право на отримання відшкодування, не задоволена рішенням страховика щодо виплати страхового відшкодування, вона має право подати до МТСБУ скаргу про перегляд вищезазначеного рішення. Якщо прийняте МТСБУ рішення не задовольняє таку особу, то вона має право подати позов до суду щодо відшкодування шкоди в установленому законом порядку.

Коли страхова не буде відшкодовувати шкоду?

Страховик або МТСБУ не відшкодовує:

– шкоду, заподіяну під час експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону;

– шкоду, заподіяну забезпеченому транспортному засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду;

– шкоду, заподіяну життю та здоров’ю пасажирів, які перебували у забезпеченому транспортному засобі, що спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та які є застрахованими відповідно до п. 6 ст. 7 Закону України «Про страхування»;

– шкоду, заподіяну майну, яке перебувало в забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду;

– шкоду, заподіяну внаслідок використання забезпеченого транспортного засобу під час тренувальної поїздки чи для участі в офіційних змаганнях;

– шкоду, яка прямо чи опосередковано зумовлена чи якій сприяли іонізуюча радіація, спричинене довільним ядерним паливом радіоактивне отруєння, радіоактивна, токсична, вибухова чи в іншому відношенні небезпечна властивість довільної вибухової ядерної сполуки чи її ядерного компонента;

– шкоду, пов’язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу;

– шкоду, заподіяну пошкодженням або знищенням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди антикварних речей, виробів з коштовних металів, коштовного та напівкоштовного каміння, біжутерії, предметів релігійного культу, картин, рукописів, грошових знаків, цінних паперів, різного роду документів, філателістичних, нумізматичних та інших колекцій;

– шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, якщо вона відбулася внаслідок масових заворушень і групових порушень громадського порядку, військових конфліктів, терористичних актів, стихійного лиха, вибуху боєприпасів, пожежі транспортного засобу, не пов’язаної з цією пригодою.

Чи може страхова компанія стягнути суму збитків з особи, чия відповідальність застрахована?

Так, у деяких випадках Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов:

– до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду:

а) якщо він керував транспортним засобом у стані сп’яніння під впливом алкоголю, наркотичних, психотоксичних чи інших дурманних речовин;

б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії;

в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди самовільно залишив місце пригоди, чи ухилився від проведення в установленому порядку перевірки, що констатує дію алкогольних напоїв, наркотичних чи інших дурманних речовин, чи споживав ці речовини після дорожньо-транспортної пригоди до відповідної констатуючої перевірки;

г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу наявним вимогам Правил дорожнього руху;

ґ) якщо він не повідомив страховика у строк не пізніше трьох робочих днів;

– до підприємства, установи, організації, що відповідає за стан дороги, якщо заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкода виникла з їхньої вини;

– до особи, яка заподіяла шкоду навмисно.

МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов:

– до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, але не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, які мають пільги;

– до водія транспортного засобу, який заволодів транспортним засобом шляхом протиправних дій;

– до страховика, якщо забезпечений транспортний засіб, що заподіяв шкоду, було встановлено та страховик був зобов’язаний, але не виплатив страхове відшкодування у порядку, встановленому цим Законом;

– до підприємства, установи, організації, що відповідають за стан дороги, якщо заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкода виникла з їхньої вини.

Чи існують пільги щодо страхування цивільно-правової відповідальності?

Учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов’язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному Законом України «Про страхування».

Що слід знати про особисте страхування життя, здоров’я та майна?

Сучасний страховий ринок пропонує безліч страхових програм особистого страхування та страхування майна.

Тож рекомендуємо завжди моделювати ситуацію та приділяти підвищену увагу пунктам, які були зазначені вище.

У нотатки

Якщо ви займаєтесь спортом та регламентом змагань передбачена наявність в учасника страховки учасника, то майте на увазі, що за загальним правилом страхові компанії, відповідно до звичайного страхового поліса, відмовляють у виплаті, якщо шкоди було завдано в результаті спортивних змагань. Тому під час оформлення страховки повідомте агента або представника страхової компанії, для чого вона вам потрібна. Інакше економія може буди зовсім не економною.

Договір купівлі-продажу автомобіля

Окреме місце серед усіх договорів щодо придбання майна посідає договір купівлі-продажу автомобіля. Адже на сьогодні власне авто – це не тільки засіб пересування (до речі, доволі сумнівний за швидкістю, якщо йдеться про пересування в місті в часи пік, хоча й найбільш комфортний), а й елемент престижу та засіб самовираження.

Питання, розкриті у розділі, присвяченому купівлі-продажу, повною мірою стосуються й договору купівлі-продажу автомобіля.

Чому приділити увагу під час укладання договору купівлі-продажу автомобіля?

Особливу увагу слід приділити умовам якості та гарантії, особливо коли йдеться про автомобіль, який вже був у використанні.

Також в договорі бажано передбачити наслідки про таке.

Якщо після придбання авто буде виявлено факт того, що автомобіль перебуває у розшуку і т. ін., продавець зобов’язується повернути сплачені йому кошти покупцем та відшкодувати всі витрати покупця, пов’язані з цією подією. Такий пункт договору є необхідним, оскільки на момент перевіряння інформації щодо авто в базі може ще не бути даних про розшук автомобіля.

Як укласти договір купівлі-продажу автомобіля?

Найпоширенішими способами укладання договору купівлі-продажу автомобіля є:

• укладання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу автомобіля;

• продаж авто за договором комісії.

Чи обов’язково оформлювати завдаток?

Умова про завдаток під час укладення договорів купівлі-продажу автомобіля не є обов’язковою. Рішення про завдаток необхідно приймати залежно від часу, за який сторони планують завершити правочин.

На тривалість правочину можуть вплинути такі моменти:

– Чи укладають договір купівлі-продажу день у день? Якщо так, то завдаток не потрібний.

– Чи знято автомобіль з обліку? Для укладання договору потрібний буде технічний паспорт на автомобіль, який знято з обліку, тому якщо ви продавець, то вповні доцільно попросити покупця підтвердити свої наміри придбати авто, заплативши завдаток.

Розмір задатку визначають сторони, але орієнтовно він повинен становити ваші витрати на зняття з обліку та відповідно взяття авто на облік знов у разі відмови покупця, біганину плюс непередбачувані 5—10 відсотків. Якщо ж ви повністю довіряєте покупцеві, то оформлення завдатку не є обов’язковим.

Завдаток завжди укладають у письмовій формі.

Зразки документів

Угода № __

про передання завдатку

м. _____________

«___» ____________ 20__ р.

_______________ (далі – Продавець) в особі _____________, що діє на підставі ___________, з однієї сторони, та ______________ (далі – Покупець), з другої сторони, уклали цю угоду про таке.

1. Сторони домовились про купівлю-продаж автомобіля ____________________, (найменування та характеристики, номер двигуна, кузова та інше, що вказано в техпаспорті та документах на авто), який Продавець зобов’язується передати Покупцеві у строк до _______________, а Покупець зобов’язується прийняти й оплатити їх у строк, ____________________.

2. Вартість автомобіля становить _____________ грн.

3. На підтвердження зобов’язання щодо прийняття та оплати вищезазначеного автомобіля і на забезпечення виконання цього зобов’язання Покупець передає Продавцю завдаток у розмірі _____________ грн у рахунок належної з Покупця зазначеної сплати за автомобіль.

4. У разі порушення Покупцем вищезазначеного зобов’язання завдаток залишається у Продавця.

5. У разі порушення Продавцем зобов’язання щодо передання Покупцеві запчастин Продавець зобов’язаний повернути Покупцеві завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку.

6. Сторона, винна у порушенні вищезазначених зобов’язань, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір завдатку.

7. Зміна або розірвання домовленості про купівлю-продаж автозапчастин допускається лише за згодою сторін. У разі припинення зазначеної домовленості до початку її виконання або внаслідок неможливості її виконання завдаток підлягає поверненню Продавцем без додаткової сплати суми в розмірі завдатку.

8. Усі спори, що пов’язані із цією угодою, вирішують шляхом переговорів між сторонами. Якщо спір неможливо вирішити шляхом переговорів, його вирішують у судовому порядку.

9. Усі правовідносини, що виникають у зв’язку із виконанням умов цієї угоди і не врегульовані нею, регулюються відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обігу, які застосовують до таких правовідносин на підставі принципів сумлінності, розумності та справедливості.

10. Ця угода складена у двох примірниках, кожний з яких має однакову юридичну силу і діє до цілковитого виконання сторонами своїх зобов’язань з купівлі-продажу автозапчастин.

МІСЦЕЗНАХОДЖЕННЯ ТА РЕКВІЗИТИ СТОРІН

Увага! В угоді про передання завдатку важливо вказати реальну вартість авто, про яку домовились сторони.

Що потрібно для укладення договору у нотаріуса?

1. Для укладання договору у нотаріуса знадобиться:

• Продавцеві:

– ідентифікаційний код;

– паспорт;

– експертна-грошова оцінка авто;

– техпаспорт на авто, яке знято з обліку;

– довідка з ДАІ, що авто не перебуває під арештом.

Якщо продавець перебуває в шлюбі, то додатково:

– нотаріально посвідчена згода дружини (чоловіка);

– свідоцтво про шлюб.

• Покупцеві:

– ідентифікаційний код;

– паспорт.

Якщо покупець перебуває в шлюбі, то додатково:

– нотаріально посвідчена згода дружини (чоловіка);

– свідоцтво про шлюб.

У разі нотаріального посвідчення договорів про відчуження транспортних засобів, інших самохідних машин і механізмів, що є спільною власністю подружжя, вимагають згоди другого з подружжя, яку оформлює нотаріус.

Про наявність згоди другого подружжя зазначають у тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення.

Якщо у згоді на відчуження спільного майна вказані додаткові умови (кому буде здійснено продаж, ціна, за якою буде здійснено продаж, інші умови укладення договору), нотаріус під час посвідчення зобов’язаний перевірити дотримання вказаних у згоді умов.

Про перевірку нотаріус робить відмітку на примірнику договору, що залишається в справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, з посиланням на реквізити відповідних документів.

Які додаткові документи потрібні у разі посвідчення договору у нотаріуса особою, що не має чоловіка (дружини)?

У разі посвідчення нотаріусом договору від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена/неодружений, удова/удівець), нотаріусу подають письмову заяву про це. Нотаріус доводить зміст заяви до відома іншої сторони договору та робить про це позначку в тексті договору. Заяву слід писати особисто або звертатися до належним чином вповноваженого представника.

У нотатки

Під час продажу авто покупцеві доведеться сплатити податок з доходів фізичних осіб. Нотаріус посвідчить правочин тільки у разі надання йому квитанції про сплату податку.

Аналогічно податок має бути сплачений й у разі продажу авто за договором комісії.

Держмито становитиме 5 % від вартості авто, та додатково мають бути сплачені послуги нотаріуса.

Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, посвідчення договорів про відчуження транспортних засобів, інших самохідних машин і механізмів, які підлягають державній реєстрації, нотаріуси провадять за місцем своєї державної реєстрації або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї зі сторін правочину.

Що потрібно для укладення договору за договором комісії?

Для продажу авто за договором комісії знадобиться:

• Продавцеві:

– паспорт та ідентифікаційний код;

– технічний паспорт на авто, яке знято з обліку.

У разі якщо продавцем є юридична особа, то додатково знадобляться:

– Статут;

– свідоцтво про державне реєстрування;

– рішення про призначення директора;

– рішення або наказ про продаж авто;

– довіреність на особу, яка укладатиме договір від імені юридичної особи (якщо це буде директор, то останній діє на підставі статуту без довіреності).

• Покупцеві:

– паспорт та ідентифікаційний код;

– гроші (орієнтовно 1000 гривень за довідку-рахунок та експертно-грошову оцінку авто)

Перебіг продажу відбувається в такий спосіб.

Продавець укладає договір комісії зі спеціалізованою компанією, яка має необхідні повноваження на вчинення правочинів з комісійної торгівлі автомобілями. Далі Комісіонер оформляє довідку-рахунок та надає її покупцеві. Під час продажу у будь-якому разі буде проведена експертно-грошова оцінка авто. Сума за результатом оцінки авто буде вказана в довідці-рахунку та використовуватиметься з метою обчислення податків та зборів під час оформлення авто. Квитанція про оплату податку з доходів фізичних осіб має бути додана продавцем до пакету документів під час продажу. (На сьогодні схема, коли де-юре авто продано за копійки, а де-факто сплачено його ринкову вартість, неможлива.)

Слід додати, що у випадку комісійного продажу згода дружини потрібна не завжди. Тому варто, як і у випадку з нотаріальним посвідченням договору, одержати згоду дружини на укладання правочину щодо автомобіля. У майбутньому це може заощадити купу часу та грошей. Згоду варто нотаріально посвідчити.

Який спосіб продажу вибрати, вирішувати вам, обидва є цілком законними, утім, на нашу думку, нотаріальний хоч і дорожчий, але більш документований. Сподіваємося, не потрібно пояснювати, що чим більше підтверджувальних документів щодо правочину, тим краще.

Чи можна продати автомобіль за генеральною довіреністю?

Відповідаючи на це питання, перш за все звернімо увагу читача на те, що у повсякденному житті цій процедурі часто надають зовсім іншого значення порівняно з її юридичною сутністю. Тому для остаточного розуміння такого правочину потрібно розмежовувати:

– укладення договору купівлі-продажу через представника, зокрема коли власник уповноважує представника продати автомобіль третій особі;

– власне процес вповноваження представника (тобто надання власне довіреності).

Таким чином, видання довіреності та одержання замість такої довіреності грошей за автомобіль не є купівлею-продажем. Такої юридичної конструкції не існує.

Відповідно до частини 3 статті 244 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV (далі – ЦКУ) довіреністю є письмовий документ, який видає одна особа іншій особі для представництва перед третіми особами, тобто не передбачається перехід права власності на об’єкт, що відчужується, а лише представництво.

Навпаки, за договором купівлі-продажу (ст. 665 ЦКУ) одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, тобто відбувається оформлення переходу права власності.

Під час передання права користування та розпорядження транспортним засобом фізичною особою-власником транспортного засобу (довірителем) на підставі довіреності іншій особі, право власності на транспортний засіб залишається незмінним, тобто відчуження майна не здійснюється і право розпорядження власністю (транспортним засобом) залишається за довірителем-власником.

Завжди укладайте договір-купівлі продажу. Інакше, придбавши авто «за довіреністю», ви не будете його власником.

Стаття 249 ЦКУ передбачає право особи, що видала довіреність, у будь-який момент її відмінити. І якщо ви не зафіксували реальний платіж за авто, то про нього можна забути!

Негативні наслідки можуть спіткати і «продавця», адже він як власник повинен буде сплачувати штрафи за порушення, що вчинила особа, якій було видано довіреність.

Коли може знадобитись представник для продажу автомобіля?

Така конструкція може знадобитисьо власникові авто, якщо він не має можливості самостійно укладати договір купівлі-продажу (немає часу, перебуває за межами країни).

Чи може особа, якій видано довіреність, продати авто сама собі?

Ні, особа, якій видано довіреність, не може укладати правочинів відносно себе особисто або власне довірителя.

Чи можна продати автомобіль, якщо його власник помер?

Може трапитись ситуація: власник видав довіреність представникові строком на один рік і помер, перш ніж сплив строк дії довіреності.

У такому випадку продати автомобіль неможливо. Точніше представник не матиме права укладати такий правочин, оскільки довіреність припиняється зі смертю особи, яка її видала.

Які можуть бути наслідки вищезазначеного правочину. Чи можна повернути автомобіль спадкоємцям?

Ні, у цьому випадку спадкоємці не зможуть витребувати таке авто у особи, якій продано автомобіль представником без довіреності (без належних на те повноважень).

Утім, вони мають можливість витребувати від особи, якій було видано довіреність, отримані гроші та збитки, якщо такі є.

Що потрібно для реєстрування автомобіля?

Питання про реєстрування автомобіля регулює Постанова Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів».

Транспортні засоби реєструють за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції.

Власники зобов’язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 (десяти) діб після їх придбання (одержання).

Строк державного реєстрування продовжують у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).

Транспортні засоби, що належать фізичним особам, реєструють за місцем їх проживання.

У разі виникнення обставин, що перешкоджають державному реєструванню таких транспортних засобів за місцем проживання власників, допускають, як виняток, з дозволу керівників підрозділів Державтоінспекції проведення їх державного реєстрування за місцем проживання родичів власників за їхньою письмовою згодою.

Необхідні документи для реєстрування транспортного засобу:

– довідка-рахунок, видана суб’єктом господарювання, діяльність якого пов’язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери;

– договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби;

– копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, яких визнано власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, та ідентифікаційних номерів їхніх складових частин;

– акт приймання-передання транспортних засобів, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно зі свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача;

– довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску;

– вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрування в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери;

– договір фінансового лізингу.

Для державного реєстрування транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, додатково подають:

– свідоцтво про реєстрування транспортного засобу (технічний паспорт) та копію реєстраційної картки, що додають до свідоцтва про реєстрування транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку.

Які податки та платежі сплачують під час державного реєстрування авто?

Державне реєстрування транспортних засобів проводять за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов’язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державне реєстрування (перереєстрування), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків.

Податок з доходів фізичних осіб складе: 1 % – якщо поточного року це перший продаж, та 5 % – якщо це другий.

Інші платежі залежать від конкретного авто та не є суттєвими з огляду на загальну вартість правочину.

Увага! У разі коли власники транспортних засобів мають заборгованість зі сплати штрафу за порушення правил, норм і стандартів у сфері безпеки дорожнього руху, їм може бути відмовлено в проведенні державного реєстрування (перереєстрування), знятті з обліку транспортного засобу.

Чи може один із подружжя без згоди другого продати автомобіль, який було придбано ним у шлюбі?

Цивільним кодексом України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству.

Але, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Що таке право спільної сумісної власності?

Право спільної сумісної власности передбачає, що два або більше власників можуть однаково володіти, користуватись та розпоряджатись майном. Найпоширеніший випадок – це право власності на майно подружжя.

Таким чином, чоловік і дружина на рівних засадах є власниками, наприклад, такого майна, як автомобіль, квартира тощо. Важливим моментом для розуміння суті такого володіння є той факт, що право власності кожного поширюється на всю річ загалом, без визначення часток як у власності, так і речі в натурі (якщо вона подільна взагалі).

Інші умови права на володіння, користування та розпорядження майном можуть встановлювати за домовленістю між дружиною та чоловіком. Наприклад, таку домовленість може бути встановлено в шлюбному контракті.

Чи можуть договори щодо розпорядження майном бути посвідчені без згоди другого з подружжя?

Так, можуть, у таких випадках:

– коли один з подружжя не проживає за місцезнаходженням майна і місце проживання його невідоме. На підтвердження цієї обставини подають копію рішення суду, що набрало чинності, про визнання другого з подружжя безвісти відсутнім;

– якщо майно набуто одним з подружжя за час окремого проживання з другим із подружжя у зв’язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. На підтвердження цієї обставини подають копію рішення суду, що набрало чинності, про визнання особистою приватною власністю одного з подружжя майна, що є предметом цього договору.

Чи потрібне обов’язкове нотаріальне посвідчення договорів на відчуження транспортних засобів?

Згідно з чинним законодавством, не є обов’язковим нотаріальне посвідчення договорів на відчуження транспортних засобів.

Якими можуть бути наслідки, якщо не одержувати згоду на правочин?

Якщо один із подружжя вчиняє правочин без згоди другого подружжя, перший порушує його право власності на майно.

Відповідно до Сімейного кодексу України, під час укладення договорів одним із подружжя вважають, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її/його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Таким чином, якщо договір про відчуження автомобіля укладає один із подружжя, а інший з подружжя не погоджується на укладання такого договору, тоді в такому випадку другому з подружжя доведеться в судовому порядку визнавати такий договір недійсним та доводити, що він не давав згоди на укладання угоди щодо відчуження автомобіля.

Що робити одному з подружжя, якщо договір було укладено без його/її згоди?

Другий із подружжя може висунути позов до першого із подружжя, який продав автомобіль без згоди другого з подружжя: до покупця цього авто (якщо правочин був нотаріально посвідчений – ще й до нотаріуса, який посвідчив такий правочин).

Предмет позову залежить від цілей другого подружжя: повернути автомобіль або просто отримати частину грошей. Компенсувати збитки, якщо такі є, можна вимагати завжди.

Дарування

Що таке дарування?

Відповідно до ст. 717 ЦКУ, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов’язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

На що спрямований договір дарування та які його наслідки?

Договір дарування, як і, наприклад, договір купівлі-продажу, спрямований на припинення права власності на певну річ у однієї особи та виникнення у другої особи.

Основною ознакою в договорі дарування є те, що річ передають у власність безкоштовно. Тому договір, що встановлює обов’язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Причини дарування можуть бути будь-які: дружні або сімейні стосунки, якісь вчинки обдарованої особи, інші особисті інтереси дарувальника.

Що можна дарувати?

Дарунком можуть бути рухомі речі та нерухомі речі, гроші та цінні папери, а також майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Дарувальник має бути власником речі, яку він дарить. Тому, оскільки для договору дарування потрібна згода й обдаровуваного, то радимо не приймати подарунків за дивних обставин або від осіб, яких ви не знаєте (навіть якщо вони дуже гарні та коштовні). Подарунок у випадку одержання його не від власника доведеться повернути власникові.

У якій формі укладають договір дарування?

На практиці договори дарування зазвичай укладають усно. Але закон встановлює деякі правила щодо форми договору. Так, усні договори дарування можуть бути укладені щодо предметів особистого користування та побутового призначення.

Коли має бути використана спеціальна форма договору дарування?

Договір дарування нерухомої речі має бути укладений письмово та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування нерухомої речі укладають у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладають у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Тому в разі одержання або дарування коштовного дарунка бажано використати письмову форму договору, щоби уникнути зайвих спорів.

Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п’ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладають у письмовій формі, він підлягає нотаріальному посвідченню. На сьогодні неоподатковуваний мінімум становить 17 гривень, тому в письмовій формі слід укладати договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує 850 гривень.

Хто може дарувати?

Сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава.

Хто не може дарувати?

Батьки (усиновлювачі), опікуни не мають права дарувати майно дітей, підопічних.

Підприємницькі товариства можуть укладати договір дарування між собою, якщо право здійснювати дарування прямо встановлено установчим документом дарувальника. (Але юридичні особи можуть робити пожертви незалежно у будь-якому випадку, і це не потребує відображення в установчих документах.)

Чи можна вимагати дарунок?

Так, можна, але не завжди. Вимога можлива у разі укладення договору дарування з обов’язком передати дарунок у майбутньому.

У разі настання строку (терміну) або відкладальної обставини, встановлених договором дарування з обов’язком передати дарунок у майбутньому, обдаровуваний має право вимагати від дарувальника передання дарунка або відшкодування його вартості.

При цьому дарувальник має право відмовитися від передання дарунка у майбутньому, якщо після укладення договору його майновий стан істотно погіршився.

Що робити, якщо дарунок не є якісним або має інші недоліки?

За суттю дарунок має бути безпечним для обдаровуваного. Якість дарунка належить до морального аспекту відносин між дарувальником і обдаровуваним. Тому, якщо дарувальникові відомо про недоліки речі, що є дарунком, або її особливі властивості, які можуть бути небезпечними для життя, здоров’я, майна обдаровуваного або інших осіб, він зобов’язаний повідомити про них обдаровуваного.

Що робити, якщо дарунок спричинив шкоду?

Дарувальник, якому було відомо про недоліки або особливі властивості подарованої речі і який не повідомив про них обдаровуваного, зобов’язаний відшкодувати шкоду, завдану майну, та шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смертю в результаті володіння чи користування дарунком.

Чи можна вимагати повернути дарунок?

За загальним правилом – ні. Але у всякому випадку є винятки. Це стосується тих випадків, коли цей правочин містить так звані «пороки правочину» – умови, спеціально передбачені законом, за яких договір дарування може бути розірвано.

Найпоширенішим прикладом на практиці буде дарування з пороком волі та волевиявлення, наприклад у нетверезому стані. Тому застерігаємо вас від прийняття подарунків від осіб у стані алкогольного сп’яніння рівно, так само як і від обдарування будь-кого у такому стані.

На сьогодні закон передбачає декілька новел у відносинах щодо дарування.

Перша новела – це договір дарування з обов’язком передати дарунок у майбутньому. Такий договір, як і договір дарування майнового права, укладають у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним – недійсним від моменту укладення.

Як вже зазначалось вище, за загальним правилом від договору дарування неможливо відмовитись, обдаровуваний може або прийняти, або не прийняти подарунок.

У договорі дарування з обов’язком передати дарунок у майбутньому дарувальник має право відмовитись від договору за певних обставин, а обдарований має право вимагати передання йому подарунку у разі настання строку (терміну) або відкладальної обставини, встановлених договором дарування.

Дарувальник має право відмовитися від передання дарунка у майбутньому, якщо після укладення договору його майновий стан істотно погіршився.

Якщо до настання строку (терміну) або відкладальної обставини, встановленої договором дарування з обов’язком передати дарунок у майбутньому, дарувальник або обдаровуваний помре, договір дарування припиняється.

Другою новелою є умова в договорі дарування про обов’язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред’являти вимог до третьої особи про виселення тощо). Дарувальник має право вимагати від обдаровуваного виконання покладеного на нього обов’язку на користь третьої особи. А в разі смерті дарувальника, оголошення його померлим, визнання безвісти відсутнім чи недієздатним виконання обов’язку на користь третьої особи має право вимагати від обдаровуваного особа, на користь якої встановлений цей обов’язок.

Якщо ж обдаровуваний порушить обов’язок на користь третьої особи, дарувальник має право вимагати розірвання договору і повернення дарунка, а якщо таке повернення неможливе, – відшкодування його вартості.

Тепер зупинімося на випадках, коли договір дарування може бути розірвано на вимогу дарувальника.

Дарувальник має право вимагати розірвання договору про дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров’я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей.

Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування.

Обдаровуваний повинен належно ставитись до подарунка. Тому закон встановлює, що дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника значну немайнову цінність. Як приклад можна навести ситуацію, коли дарунок було створено власноруч та впродовж дуже тривалого часу, натомість особа, яка одержала дарунок, недбало до нього ставиться, не зберігає його у належних умовах, які передбачено для такої речі, псує дарунок та інше.

Аналогічно дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред’явлення вимоги дарунок є збереженим.

У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов’язаний повернути дарунок у натурі. Закон не передбачає виплати будь-якої компенсації.

До вимог про розірвання договору дарування застосовують позовну давність в один рік.

Нижче наводимо зразок договорів дарування квартири та загальний договір дарування майна. У межах цієї книги навести всі зразки договорів щодо дарування інших речей та майнових прав, звісно, неможливо. Утім, спираючись на пропоновані зразки договорів, можна розробити договори дарування щодо іншого майна. І все-таки радимо у будь-якому разі звернутися до юриста.

Зразки документів

Договір дарування квартири

м. ____________

«___» ________________ 20 __ р.

гр.________________, що проживає в м. ____________ по вул. _________________, буд. ___, кв. ___, ідентифікаційний номер _______________ паспорт серії ___ № ________, виданий ___________ ______________ у __________________ області _______________ р., (надалі – Дарувальник) та гр. ______________________________ __________________, що проживає в м. _______________ по вул. _____________________, буд. ___, кв. ____, ідентифікаційний номер ________________ паспорт серії ___ № ________, виданий __________ ______________ у __________________ області _______________ р. (надалі – Обдаровуваний), попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства України щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам’яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору дарування, домовилися про таке:

1. Гр. _______________________________ передає безоплатно у власність, а гр. ________________________ приймає як дарунок квартиру № ___ (__________) в будинку № ____ (____________) по вул. ________________ у м. ________________ (надалі – квартира).

1.1. Квартира розташована на ___ (____________________) поверсі, складається з _____ житлових кімнат та кухні.

1.2. Житлова площа квартири __ кв. м. Загальна площа квартири ____ кв. м.

1.3. Квартира належить Дарувальнику на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого _____________, приватним нотаріусом _________________________ нотаріального округу ______________ р. за реєстровим № ______, зареєстрованого в _______________________________ державному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки __________ р. в реєстровій книзі № _____ запис № ______.

1.4. Квартира становить для Дарувальника велику немайнову цінність, оскільки в ній було самостійно дарувальником виконано індивідуальний дизайн та ремонтні роботи, інше ______________

АБО:

Квартира становить культурну цінність, оскільки ____________ ______________________________________________________.

2. Сторони оцінюють дарунок в _________________________ (__________________________) гривень.

3. Інвентаризаційна оцінка квартири становить ___________ ________________ (______________________) гривень відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № ______ від ______________ 20__ p., виданого _________________________ державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки.

4. Дарувальник свідчить, що:

4.1. Квартира не містить недоліків або особливих властивостей, які можуть бути небезпечними для життя, здоров’я, майна Обдаровуваного або інших осіб.

АБО:

Квартира потребує капітального / поточного ремонту, каналізаційні труби та труби подання води не замінювали з ________ року або з моменту будівництва будинку, елетротехнічне обладнання квартири потребує заміни; дерев’яне перекриття прогнило і може впасти; балки балкона потребують капітального ремонту та інше.

4.2. Від Обдаровуваного не приховано обставин, які мають істотне значення.

АБО:

У сусідній квартирі № _____ проживає особа, яка грає на барабанах (або особа, яка визнана судом недієздатною та постійно кричить та може пошкоджувати майно в тамбурі; або особа, що скаржиться в органи контролю на сусідів, інше).

4.3. До укладення цього договору квартира іншим особам не відчужена.

4.4. Квартира не перебуває під арештом та не є у заставі, у податковій заставі.

Факт відсутності заборони відчуження зазначеної квартири підтверджено довідками, виданими ___________________________, приватним нотаріусом ________________________ нотаріального округу ____________ 20__ р.

АБО:

Квартира перебуває у заставі відповідно до іпотечного договору від _____________ 20__ р. У п. ___ іпотечного договору Іпотекодавець __________________________ дав згоду на дарування квартири Обдаровуваному з одночасним переходом до нього обов’язків іпотекодавця.

4.5. Квартира як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана.

4.6. Щодо квартири відсутні судові спори.

АБО:

Квартира є предметом цивільного спору за позовом гр. ___________________________________. Рішенням місцевого суду _______________ району м. __________ від ____________ 20__ р., залишеним без змін ухвалою ________________________ апеляційного суду від _____________ 20__ р., у позові відмовлено. На момент укладення договору справа перебуває на стадії касаційного оскарження.

4.7. Самовільних переобладнань у квартирі немає.

АБО:

Ванна і туалет об’єднані в одне приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 383 ЦКУ, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, – за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

4.8. Особи, які проживають і (або) зареєстровані в квартирі на момент укладення цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрування) з квартири в строки, встановлені цим договором.

АБО:

У квартирі зареєстроване місце постійного проживання гр. ____________________________ і гр. ____________________________. Ці особи залишаються проживати у квартирі до _______________ 20__ р., якщо Обдаровуваний не домовиться з ними про інше.

4.9. Унаслідок дарування квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких Дарувальник зобов’язаний утримувати за законом або договором.

4.10. Квартира не надана в користування наймачам (орендарям).

АБО:

Квартира надана в найм гр. ____________________________ на підставі договору найму від ______________ 20__ р. строком до ______________ 20__ р.

4.11. Обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо квартири немає.

4.12. Укладення цього договору не пов’язане із виконанням Обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь Дарувальника на даний час або в майбутньому.

4.13. Юридичних осіб за адресою квартири не зареєстровано.

АБО:

За адресою квартири Дарувальник зареєстрований як суб’єкт підприємницької діяльності фізична особа.

5. Сторони підтверджують, що:

5.1. Вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними.

5.2. Укладення договору відповідає їхнім інтересам.

5.3. Волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі.

5.4. Умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

5.5. Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

6. Сторони свідчать, що в тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються дарування квартири.

6.1. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

7. Право власності Обдаровуваного на дарунок виникає від моменту його прийняття та належного оформлення права власності.

7.1. Обдаровуваний свідчить, що він дарунок приймає.

7.2. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після нотаріального посвідчення.

8. Обдаровуваний зобов’язується протягом 3 (трьох) робочих днів від дня укладення цього договору подати документи, необхідні для державного реєстрування права власності, до _____________ державного бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки.

9. Обдаровуваний зобов’язується надати право довічного користування дарунком гр. ___________________________________.

АБО:

Обдаровуваний зобов’язується сплатити гр. ________________ 1000 гривень одноразово у строк до ___________ 20___ р., а надалі сплачувати щомісяця _____ гривень до ___________ ; Обдаровуваний зобов’язується _______________________.

10. Зміст ст. ст. 229, 230, 231, 233, 234, 235, 717, 721, 727 Цивільного кодексу України, ст. 65 Сімейного кодексу України сторонам роз’яснено.

Обдаровуваному роз’яснено п. 13 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. № 572.

11. Витрати, пов’язані з оформленням цього договору, сплачує Обдаровуваний.

12. Цей договір складено у двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у справах _______________, приватного нотаріуса __________________ нотаріального округу, а інший передають для Обдаровуваного.

Підписи:

ДАРУВАЛЬНИК ____________________

ОБДАРОВУВАНИЙ ____________________

Посвідчувальний напис.

Примірник договору одержав

ОБДАРОВУВАНИЙ ______________________

__________________________________

Договір дарування майна

м. ____________ «___» ________________ 20 __ р.

Громадянин України ____________________________________, що проживає за адресою: _________________________________________________, (надалі іменують Дарувальник), з одного боку, та громадянин України _______________________________________, що проживає за адресою: ________________________________, (надалі іменують Обдаровуваний), з іншого боку (надалі разом іменують Сторони, а кожна окремо – Сторона), уклали цей Договір дарування (надалі іменують Договір) про таке:

1. Дарувальник передає безоплатно у власність Обдаровуваному таке майно: _______________ (надалі іменують майно).

2. Укладення цього договору не пов’язане із виконанням Обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь Дарувальника на цей час або в майбутньому.

3. Дарувальник гарантує, що майно належить йому на праві приватної власності, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов’язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України, не містить недоліків або особливих властивостей, які можуть бути небезпечними для життя, здоров’я, майна Обдаровуваного або інших осіб.

4. Право приватної власності на майно у Дарувальника виникло на підставі ________, що підтверджено __________________.

5. Право приватної власності Дарувальника на майно підтверджено ___________________________________________________.

6. Вартість майна Сторони визначають у сумі ____________ __________ (______________) грн.

7. Обдаровуваний набуває права власності на майно від моменту його передання Обдаровуваному.

8. Дарувальник зобов’язується передати Обдаровуваному майно до «___» _______________ 20__ р.

АБО:

Дарувальник передає Обдаровуваному майно в момент підписання цього договору. Факт підписання цього договору підтверджує факт прийняття дарунку обдарованим.

9. Сторони підтверджують, що:

9.1. Вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними.

9.2. Укладення договору відповідає їхнім інтересам.

9.3. Волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі.

9.4. Умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

9.5. Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

10. Усі спори, що виникають з цього Договору або пов’язані із ним, вирішують шляхом переговорів між Сторонами.

11. Якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, його розв’язують у судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору відповідно до чинного законодавства України.

12. Цей Договір вважають укладеним від моменту підписання його сторонами.

13. Цей Договір складений українською мовою, на ______ сторінках у ______ примірниках, кожний з яких має однакову юридичну силу.

ПІДПИСИ СТОРІН

ДАРУВАЛЬНИКОБДАРОВУВАНИЙ

______________/_____________ ____________/______________/

__________________________________

Позика

Договір позики, мабуть, найпростіший різновид договору: один позичив, другий прийняв та пообіцяв вернути. Тим не менш, спори з приводу позики є одними з найпоширеніших судових спорів.

Чи допустимо позичати не лише гроші, а й речі?

Так, допустимо. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку саму кількість речей того ж роду і такої самої якості.

На практиці позики найчастіше надають саме грошима. Саме цей випадок ми й розглядатимемо детально. Щодо речей зауважимо лише, що вони мають бути об’єднані певними родовими ознаками та не мати суттєвих для використання індивідуальних ознак – наприклад, можна надати в позику картоплю чи будівельні матеріали, але не можна надавати у позику, наприклад, житло.

Чи можна укласти договір позики в іноземній валюті?

Ні, оскільки законним платіжним засобом на території України є гривня, договір позики краще укладати саме у національній валюті. Майте на увазі, що грошове зобов’язання за договором позики однозначно має бути виконане у гривнях. Якщо це необхідно, у договорі позики може бути визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті, у цьому випадку, суму, що підлягає до сплати, визначають за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Як укласти договір позики?

Згідно з чинним законодавством, договір позики є укладеним від моменту передання грошей (або інших речей, визначених родовими ознаками, якщо ви вирішили передати в позику речі).

Разом із тим, договір позики має бути укладеним у письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (на сьогодні це 170 грн). На меншу суму він може бути укладений і в усній формі, але, безумовно, складення найпростішої розписки значно полегшить у подальшому повернення боргу.

Закон не вимагає нотаріального посвідчення договору позики, проте за домовленістю сторін договір може бути нотаріально посвідчений. У цьому разі, посвідчивши договір у державній нотаріальній конторі, необхідно сплатити державне мито у розмірі, визначеному Декретом Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 р. «Про державне мито» (на час написання це 1 % від суми позичених грошей). Якщо договір посвідчує приватний нотаріус, справляють плату, розмір якої визначають за домовленістю між нотаріусом та громадянином або юридичною особою.

У нотатки

Незважаючи на необов’язковість, рекомендуємо не економити на послугах нотаріуса у випадках, коли позичаєте значні суми грошей. У подальшому, якщо ви натрапите на недобросовісного позичальника, це позбавить вас від необхідності спростовувати ряд надуманих звинувачень, наприклад про введення позичальника в оману.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути подана розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (або визначеної кількості речей). На практиці частіше трапляються саме розписки, ніж повністю оформлені договори займу з детально прописаними умовами. Якщо ви обрали такий спосіб оформлення позики, вимагайте від позичальника складення ним розписки власноруч, під вашу диктовку. Не буде зайвим і укладення розписки при свідках, про що слід зазначити в розписці разом із іменами, адресами та підписами свідків.

Чи можна передбачити проценти за час користування грошима?

Не рекомендуємо визначати у договорі займу чи розписці проценти за користування позикою. Незважаючи на те що Цивільний кодекс України у ст. 1048 залишає це питання на розсуд сторін за договором, є певні нюанси, які унеможливлюють одержання фізичною особою – позикодавцем таких процентів.

Пунктом 5 розділу VIII прикінцевих положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено пріоритет положень Закону перед рештою законів України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 6 ст. 4 Закону, надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою. З іншого боку, ст. 1 Закону, визначаючи термін фінансової послуги, передбачає обов’язкову ознаку – мету отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Таким чином, наявність умови сплати щомісячних процентів за користування грошовими коштами перетворює ваш договір займу у фінансову послугу.

А згідно з ч. 1 ст. 5 Закону, фінансові послуги можуть надавати виключно фінансові установи, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичні особи – суб’єкти підприємницької діяльності.

Тобто замість процентів ви можете отримати купу проблем.

Разом із тим, останнім часом судова практика допускає стягнення процентів, зокрема, є відповідні рішення навіть Верховного Суду України. Але судова практика постійно змінюється, тому орієнтуватися на неї слід обережно.

На практиці особи, які бажають отримати певний «профіт», штучно збільшують суму грошей, зазначених у договорі/розписці на суму процентів. Наприклад, фактично даючи у борг 1000 гривень, у розписці боржник вказує, що отримав 1100. Такий спосіб важко назвати правовим, але він набув значного поширення, адже у випадку спору боржникові неможливо буде довести реальний розмір отриманої суми грошей.

Як правильно повернути гроші кредиторові?

Гроші повинні бути повернуті у зазначений у договорі позики строк. Якщо в договорі строк не встановлено, то позичальник повинен повернути гроші або речі протягом 30 днів від дня пред’явлення вимоги позикодавцем (ст. 1049 ЦКУ).

Цивільний кодекс також надає позичальнику право виконати свій обов’язок щодо повернення боргу шляхом внесення належних з нього грошей на депозит нотаріуса, якщо позикодавець відсутній у місці виконання зобов’язання, а також у разі ухилення позикодавця від прийняття боргу. Про внесення боргу на депозит нотаріус у подальшому повідомляє кредитора у встановленому законом порядку.

Прийнявши виконання зобов’язання, кредитор (позикодавець) на вимогу боржника (позичальника) повинен видати йому розписку про одержання боргу частково або в повному обсязі. Якщо ви боржник, вимагайте цього завжди.

Крім того, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов’язання, повинен повернути його божникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Зверніть увагу: наявність боргового документа на руках у боржника підтверджує факт виконання ним зобов’язання, тобто повернення коштів (ст. 545 ЦК України)!

Що робити, якщо позичальник не повертає гроші в обумовлений термін?

У разі невиконання зобов’язання щодо повернення предмета позики настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Так, якщо позичальник вчасно не повернув суму позики, то він зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 1050, ч.2 ст. 625 ЦК України). Договором може бути передбачена й інша відповідальність боржника, наприклад штраф.

Ви не економили на послугах нотаріуса і посвідчили договір нотаріально? Тоді в разі неповернення боргу ви маєте право звернутись до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про стягнення заборгованості на підставі пункту 1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку», затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 23.06.1999 р. № 1172.

Якщо вирішили зекономити, тоді примусове повернення боргу можливе тільки в судовому порядку шляхом пред’явлення позову про стягнення грошей.

У випадку смерті позичальника позикодавець повинен протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред’явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо позикодавець не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред’явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги погашення боргу.

Зразки документів

Розписка

м. Харків 12.12.2008 р.

Я, Іванов Іван Іванович, 1950 р. н., що проживає в м. Харкові за адресою: вул. Сільська 12, кв. 54, ідентифікаційний номер № 1234567890, паспорт МЕ 121212, виданий Пролетарським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 12.12.2000 року, цією розпискою підтверджую, що я отримав у позику від Сидорова Сидора Сидоровича кошти в сумі 1280 грн (тисяча двісті вісімдесят гривень) в день складання цієї розписки.

Зазначені кошти зобов’язуюсь повернути до 01.03.2009 року.

Розписку укладено та кошти передано при свідках:

1. Арсенов Арсеній Арсенович, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 53. (Підпис)

2. Петров Петро Петрович, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 55. (Підпис)

Підпис позичальника І. І. Іванов

__________________________________

Договір позики

м. Харків 22 квітня 2007 р.

Ми, що нижче підписалися:

Іванов Іван Іванович, що проживає в м. Харкові, вул. Сільська, буд. 12, кв. 54, індивідуальний ідентифікаційний номер № 1234567890 (далі – Позикодавець), та Сидоров Сидір Сидорович, що проживає в м. Харкові, вул. Заводська, буд 34, кв. 41, індивідуальний ідентифікаційний номер № 0987654321 (далі – Позичальник), діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам’яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені із приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нами правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей Договір про таке:

1. ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ

1.1. За цим Договором Позикодавець передає Позичальнику грошові кошти у розмірі, встановленому Договором, а Позичальник зобов’язується повернути їх Позикодавцю.

2. СУМА ПОЗИКИ

2.1. Сума позики за Договором становить 160 000 (сто шістдесят тисяч) грн, що на момент підписання договору є еквівалентом 20 000 (двадцяти тисяч) доларів США

2.2. За цим Договором проценти за надання позики не нараховують та не сплачують.

3. ПОРЯДОК НАДАННЯ ПОЗИКИ

3.1. Позику Позикодавець передає Позичальнику безпосередньо перед підписанням Сторонами цього Договору готівкою.

3.2. Підписання цього договору Сторонами свідчить про отримання Позичальником суми позики в повному обсязі.

4. СТРОК ПОВЕРНЕННЯ ПОЗИКИ

4.1. Позичальник зобов’язується повернути позику не пізніше, ніж через три місяці від моменту підписання Договору.

5. ПОРЯДОК ПОВЕРНЕННЯ СУМИ ПОЗИКИ

5.1. Позичальник зобов’язаний повернути суму позики (або неповернену її частину в разі дострокового погашення частини позики) в останній день строку, встановленого в п. 4.1 цього Договору.

5.2. Сума позики підлягає поверненню шляхом передання її готівкою безпосередньо Позикодавцеві.

5.3. Позику повертають у гривні. Сума, що підлягає сплаті, визначається за офіційним курсом зазначеної у п. 2.1 Договору суми валюти – доларів США на день платежу.

5.4. У будь-який момент суму позики (її частину) може бути достроково повернено Позичальником у порядку, передбаченому п. 5.2 Договору.

6. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ПОЗИЧАЛЬНИКА

6.1. У разі прострочення повернення позики Позичальник сплачує штраф у розмірі 5 % від неповерненої суми позики.

6.2. У разі прострочення повернення позики Позичальник додатково до штрафу, передбаченого пп. 6.1 Договору, сплачує проценти в розмірі 20 % річних від неповерненої суми за весь строк прострочення.

6.2.1. У випадку, передбаченому пп. 6.2 цього Договору, Позичальник зобов’язаний повернути суму позики (її неповернену частину в разі дострокового повернення частини позики), збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення.

7. СТРОК ДІЇ ДОГОВОРУ ТА ІНШІ УМОВИ

7.1. Цей Договір набуває чинності з моменту надання Позикодавцем суми позики Позичальнику та діє до повного виконання Позичальником своїх зобов’язань за Договором.

7.2. Строк повернення позики, установлений в пп. 4.1, може бути продовжено за погодженням сторін, що оформляють додатковою угодою до Договору.

7.3. Усі правовідносини, що виникають у зв’язку з виконанням Договору та не врегульовані ним, регламентують нормами чинного законодавства України.

7.4. Цей Договір складено у двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, – по одному для кожної зі сторін.

8. РЕКВІЗИТИ І ПІДПИСИ СТОРІН

До Пролетарського районного

суду м. Харкова

Позивач: Іванов Іван Іванович

буд. 12, кв. 54

вул. Сільська

м. Харків, 61000

тел. 340-340

Відповідач: Корнєв Корній Корнійович

вул. Новозаводська, 34

м. Харків, 61001

засоби зв’язку невідомі

Ціна позову: 41 799,36 грн

Позовна заява

про стягнення боргу

13.06.2007 р. Корнєв Корній Корнійович (далі – Відповідач) отримав від мене, Іванова Івана Івановича (далі – Позивач) позику в еквіваленті 1000 доларів США, яку зобов’язався повернути до 24.06.2007 р., про що склав відповідну розписку (копія додається).

29.06.2007 р. Відповідач повторно позичив у Позивача 22 000 грн (еквівалент 4400 доларів США), які зобов’язався повернути до 15.08.2007 р., про що склав відповідну розписку (копію додаю).

До цього часу борги Позивачеві не сплачено, у зв’язку із чим він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути подана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ст. 533 ЦКУ, грошове зобов’язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов’язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, суму, що підлягає сплаті у гривнях, визначають за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором, законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦКУ, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов’язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 625 ЦКУ, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індекса інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно з розрахунком (додаю), сума боргу з урахуванням індекса інфляції за весь час прострочення, а також з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми становить 41799,36 грн.

Враховуючи те, що сума боргу є значною, а Відповідач до цього часу ухиляється від виконання зобов’язань, є підстави вважати, що в разі невжиття заходів щодо забезпечення позову, а саме – накладення арешту на частину його майна він зробить спробу відчуження свого майна з метою ухилення від примусового стягнення суми боргу, що значно утруднить або взагалі зробить неможливим виконання рішення суду.

Для забезпечення позову прошу накласти арешт на належний Відповідачеві на праві приватної власності будинок за адресою, м. Харків, вул. Новозаводська, буд. 34 (довідку КП «Харківське МіськБТІ» додаю).

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 118–120, 151–152 ЦПК України,

ПРОШУ:

1. Стягнути з Корнєва Корнія Корнійовича (16.03.1962 р.н., і. н. 0001100011, мешкає: м. Харків, Новозаводська, буд. 34) на мою користь борг у сумі 41 799,36 грн.

2. Стягнути з Корнєва Корнія Корнійовича на мою користь сплачений судовий збір у сумі 417,99 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення у сумі 120,00 грн.

3. У порядку забезпечення позову накласти арешт на квартиру за адресою: м. Харків, Новозаводська, буд. 34, яка перебуває у власності Корнєва Корнія Корнійовича.

Додатки:

1. Копія розписок на 2 арк.

2. Довідка БТІ на 1 арк.

3. Розрахунок суми боргу, таблиця індексу інфляції, таблиці курсу валют на 4 арк.

4. Копія паспорта К. К. Корнєва на 1 арк.

5. Квитанції про сплату судового збору, витрат на інформаційно-технічне забезпечення на 2 арк.

6. Копія позовної заяви та копії перелічених у додатку документів (крім вищевказаних квитанцій) для боржника.

01.10.2009 р.

Підпис позивача: І. І. Іванов

ОБЧИСЛЕННЯ СУМИ БОРГУ

І. Розписка від 13.06.2007 р.

1) Початкова сума боргу: еквівалент 1 000 доларів США.

2) Термін сплати: 24.06.2007 р.

3) Сума до сплати: 1000 доларів США × 5,05 = 5 050 грн.

4) Індекс інфляції за період прострочення (липень 2007 р. – вересень 2009 р.):

– за липень – грудень 2007 р.: 101,4 % × 100,6 % × 102,2 % × × 102,9 % × 102,2 × 102,1 % = 111,9 %

– за 2008 р.: 122,3 %

– за 9 міс. 2009 р.: 109,1 %

За період липень 2007 р. – вересень 2009 р.: 111,9 % × × 122,3 % × 109,1 % = 149,3 %

5) 3 % річних за період прострочення (липень 2007 р. – вересень 2009 р.):

(6/12) × 3 % + 3 % +(9/12) × 3 % = 6,75 %

6) До сплати відповідачем:

(5 050 грн × 149,3 %) + (5 050 грн. × 6,75 %) = 7880, 53 грн

ІІ. Розписка від 29.06.2007 р.

1) Початкова сума боргу: еквівалент 4400 доларів США.

2) Термін сплати: 15.08.2007 р.

3) Сума до сплати: 4400 доларів США × 5,05 = 22 220 грн

4) Індекс інфляції за період прострочення (вересень 2007 р. – вересень 2009 р.):

– за липень – грудень 2007 р.: 102,2 % × 102,9 % × 102,2 × × 102,1 % = 109,7 %

– за 2008 р.: 122,3 %

– за 9 міс. 2009 р.: 109,1 %

За період липень 2007 р. – вересень 2009 р.: 109,7 % × 122,3 % × × 109,1 % = 146,4 %

5) 3 % річних за період прострочення (липень 2007 р. – вересень 2009 р.):

(4/12) × 3 % + 3 % +(9/12) × 3 % = 6,25 %

6) До сплати відповідачем:

(22 220 грн × 146,4 %) + (22 220 грн. × 6,25 %) = 33 918, 83 грн

Усього до сплати: 7880, 53 грн + 33 918, 83 грн = 41 799,36 грн

Позивач: І. І. Іванов

Рента

Що таке рента?

За договором ренти одна сторона (одержувач ренти) передає другій стороні (платникові ренти) у власність майно, а платник ренти взамін цього зобов’язується періодично виплачувати одержувачеві ренту у формі певної грошової суми або в іншій формі.

Це дуже специфічний договір, який є певною новацією для вітчизняного законодавства. Не слід його плутати із договором оренди, за яким майно залишається у власності орендодавця навіть тоді, коли тимчасово переходить у володіння та користування орендаря.

Слід зазначити, що законом передбачено певні різновиди договору ренти, від яких, у майбутньому, залежить режим правового регулювання спорів, а саме:

– договором ренти може бути встановлений обов’язок виплачувати ренту безстроково (безстрокова рента) або протягом певного строку (строкова);

– майно за договором ренти може бути передане у власність платника ренти за плату або безоплатно.

У нотатки

Якщо договором ренти встановлено, що одержувач ренти передає майно у власність платника ренти за плату, до відносин сторін щодо передання майна застосовують загальні положення про купівлю-продаж, а якщо майно передають безоплатно – положення про договір дарування, якщо це не суперечить суті договору ренти.

Договір ренти укладають у письмовій формі, а в разі передання нерухомого майна під виплату ренти підлягає нотаріальному посвідченню. Сторонами у договорі ренти можуть бути фізичні або юридичні особи.

Як виконують договір ренти?

Право власності на майно передають негайно, від моменту укладення договору (та в разі необхідності його нотаріального посвдчення).

Ренту можна виплачувати у грошовій формі або шляхом передання речей, виконання робіт або надання послуг. Форму виплати ренти, так само як і її розмір, встановлюють договором.

Якщо періодичність виплати ренти не встановлена договором, ренту виплачують після закінчення кожного календарного кварталу.

У нотатки

За прострочення виплати ренти платник ренти сплачує одержувачеві ренти проценти. Однак це буде тільки в тому випадку, якщо розмір зазначених процентів передбачений у договорі ренти!

Утім, ніхто не заважає вимагати сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (ч. 2 ст. 625 ЦКУ) як разом, так і окремо від сплати процентів.

Законом також передбачено певне забезпечення виплати ренти. Так, у разі передання під виплату ренти земельної ділянки або іншого нерухомого майна одержувач ренти набуває права застави на це майно. Також платник ренти має право відчужувати майно, передане йому під виплату ренти, лише за згодою одержувача ренти. Крім того, якщо у ренту передано нерухоме майно, то в разі його відчуження іншій особі до неї переходять обов’язки платника ренти. Виплата ренти може бути забезпечена шляхом встановлення обов’язку платника ренти застрахувати ризик невиконання ним своїх обов’язків за договором ренти.

Якщо договір ренти майже не застосовують через невигідні умови, тоді чому його рекомендують?

Крім загальних підстав для припинення зобов’язань, існують також особливі умови, за якими припиняють договір ренти.

Так, у разі якщо рента є безстроковою, то її платник має право відмовитися від договору ренти. Більше того, умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною (недійсною), але договором ренти можуть бути встановлені умови, за якими платник безстрокової ренти відмовляється від договору ренти.

У нотатки

Договір ренти припиняється після спливу трьох місяців від дня одержання одержувачем ренти письмової відмови платника безстрокової ренти від договору за умови повного розрахунку між ними.

З іншого боку, і одержувач безстрокової ренти має право на одностороннє розірвання договору ренти, але не в усіх випадках, а лише тоді, коли:

– платник безстрокової ренти прострочив її виплату більш як на один рік;

– платник безстрокової ренти порушив свої зобов’язання щодо забезпечення виплати ренти;

– платник безстрокової ренти визнаний неплатоспроможним або виникли інші обставини, які явно свідчать про неможливість виплати ним ренти у розмірі і в строки, що встановлені договором;

– в інших випадках, передбачених договором ренти.

Проведення розрахунків між сторонами у разі розірвання договору ренти передбачено ч. 3 ст. 741 ЦКУ і здійснюється з огляду на те, за плату чи безоплатно було передано майно у власність платника ренти (якщо договором ренти не встановлені правові наслідки розірвання договору ренти).

Якщо майно було передано у власність платника ренти безоплатно, у разі розірвання договору ренти одержувач ренти має право вимагати від платника ренти виплати річної суми ренти.

Якщо майно було передано у власність платника ренти за плату, одержувач ренти має право вимагати від платника ренти виплати річної суми ренти та вартості переданого майна.

Звісно, логіка у вказаних положеннях закону відсутня. Якщо інше не передбачено договором ренти, то особа, яка вже сплатила вартість майна під час розірвання договору вимушена сплатити її повторно. І навпаки, якщо особа отримала майно у ренту безоплатно, то відшкодовувати його вартість у разі його розірвання не зобов’язана. Таким чином, під час укладення договору ренти слід обов’язково вказувати справедливі наслідки його розірвання, інакше одна зі сторін залишиться у вкрай невигідному становищі!

Що робити, якщо майно випадково загине, наприклад, внаслідок пожежі?

Наслідки такого знищення або пошкодження майна, переданого під виплату ренти, суттєво різняться залежно від різновиду договору.

Так, у разі випадкового знищення або випадкового пошкодження майна, переданого під виплату ренти на певний строк, платник ренти не звільняється від обов’язку виплачувати її до закінчення строку виплати ренти на умовах, встановлених договором ренти.

У разі, якщо рента безстрокова, але майно передане безоплатно, то ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження такого майна також несе платник ренти.

Якщо ж рента безстрокова, але майно передане під виплату безстрокової ренти за плату, у разі випадкового знищення або випадкового пошкодження майна платник має право вимагати відповідно припинення зобов’язання щодо виплати ренти або зміни умов її виплати.

Зразки документів

Договір безстрокової ренти

м. Харків 22 грудня 2008 р.

Ми, що нижче підписалися:

Іванов Іван Іванович, що проживає в м. Харкові за адресою: вул. Сільська, буд. 12, кв. 54 індивідуальний ідентифікаційний номер № 1234567890, (далі – Платник ренти), та

Сидоров Сидір Сидорович, що проживає в м. Харкові за адресою: вул. Заводська, буд. 34, кв. 41, індивідуальний ідентифікаційний номер № 0987654321, (далі – Одержувач ренти),

діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам’яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені із приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нами правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей Договір про таке:

1. ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ

1.1. Одержувач ренти за плату передає Платникові ренти у власність нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Харкові, вул. Заводська, буд. 34-«в» (далі – майно), а Платник ренти в обмін на отримане майно зобов’язується щомісяця безстроково виплачувати Одержувачеві ренту у вигляді грошової суми в розмірі, у порядку і в строки, визначені в цьому Договорі.

1.2. Відомості про передане майно, наведені у виписці з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що є невід ємною, додано до цього Договору.

2. ПРАВА І ОБОВ’ЯЗКИ СТОРІН

2.1. Платник ренти за цим Договором сплачує Одержувачеві ренти за отримане майно 15 000 грн (тридцять п’ять тисяч гривень) через 15 днів після фактичної передання ним майна (складання акта приймання-передання).

2.2. Платник ренти після одержання майна сплачує Одержувачеві ренти щомісячну плату (ренту) у розмірі 500 грн (п’ятсот гривень) не пізніше 10 числа місяця, що йде наступним за місяцем, за який здійснюють виплату ренти.

2.3. Розмір ренти, встановлений п. 2.2 цього Договору, щороку підлягає перерахунку шляхом помноження на індекс споживчих цін (індекс інфляції) та визначений спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики за попередній календарний рік.

2.4. Одержувач ренти зобов’язується попередити Платника ренти про відомі йому приховані недоліки переданого майна.

2.5. Одержувач ренти для забезпечення зобов’язань Платника ренти одержує право застави на передане майно.

2.6. Платник ренти має право реалізувати майно третім особам. При цьому він зобов’язаний попередити покупця про права Одержувача ренти на одержання ренти від нового власника майна, а також про право застави на майно.

3. ДОДАТКОВІ ВИТРАТИ

Всі витрати з державного реєстрування та нотаріального посвідчення цього Договору, державного реєстрування прав на нерухоме майно, що передають за цим Договором, несе Платник ренти.

4. РИЗИКИ

4.1. У разі випадкового знищення майна зобов’язання Платника ренти, передбачені п. 2.2 цього Договору, припиняються. При цьому Платник ренти одноразово виплачує Одержувачу ренти суму, що дорівнює 10 розмірам місячного рентного платежу, сплаченого (що підлягає сплаті) за місяць, який передує місяцю, коли сталося випадкове знищення майна.

4.2. У разі випадкового пошкодження майна розмір ренти, починаючи з місяця, коли сталося таке пошкодження, зменшується пропорційно до частки шкоди від такого випадкового пошкодження у вартості майна на момент, що передує його випадковому пошкодженню.

4.2.1. Зменшення розміру ренти діє до відновлення майна, але не більше ніж протягом трьох місяців.

5. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СТОРІН

5.1. Сторона, що не виконала або неналежним чином виконала зобов’язання за цим Договором – порушила Договір, зобов’язана відшкодувати іншій Стороні збитки, заподіяні таким порушенням Договору.

5.2. З урахуванням положень пп. 2.5 цього Договору у разі порушення Платником ренти своїх зобов’язань за цим Договором Одержувач ренти має право задовольнити свої вимоги за рахунок майна, що є предметом цього Договору, переважно перед іншими особами.

5.3. За прострочення виплати ренти Платник ренти сплачує Одержувачу ренти пеню в розмірі 15 % річних від простроченої суми.

5.4. Шкода, заподіяна життю, здоров’ю або майну Платника ренти чи осіб, які правомірно користувалися наданим майном, внаслідок недоліків останнього, про які Платнику ренти не було відомо, підлягає відшкодуванню Одержувачем ренти відповідно до чинного законодавства, у тому числі після припинення зобов’язань сторін за цим Договором, якщо Платником ренти буде доведено, що ці недоліки виникли до передання приміщення Платнику ренти, не належать до числа очевидних і Одержувач ренти, хоча й знав, але не попередив про них Платника ренти.

6. СТРОК РЕНТИ

6.1. Цей Договір набирає чинності з моменту його державного реєстрування і діє безстроково.

6.2. Права Одержувача ренти можуть переходити в порядку уступання вимоги у спадщину або в порядку правонаступництва.

7. ПРИПИНЕННЯ ДІЇ ДОГОВОРУ

7.1. Платник ренти вправі відмовитися від цього Договору. При цьому договір ренти припиняється через три місяці від дня отримання Одержувачем ренти письмової відмови платника безстрокової ренти від цього Договору за умови повного розрахунку між ними.

7.2. У разі відмови від Договору Платник ренти зобов’язаний одноразово виплатити Одержувачу ренти суму, кратну 20 місячним рентним платежам, сплаченим (що підлягають сплаті) за місяць, який передує надісланню Одержувачеві ренти повідомлення про відмову від цього Договору. При цьому положення ч. 3 ст. 741 ЦКУ не застосовують.

7.3. У випадку відмови Платника ренти від цього Договору до закінчення двох повних календарних років від моменту передання майна Платник ренти поряд з виплатами, передбаченими п. 7.2 Договору, додатково зобов’язується сплатити Одержувачеві ренти 50 % від оцінної вартості майна на дату надіслання повідомлення про відмову від цього Договору.

7.3.1. Витрати на проведення оцінки вартості майна у випадку, передбаченому п. 7.3 цього Договору, здійснюються за рахунок Платника ренти.

7.4. Одержувач ренти має право вимагати розірвання цього Договору у випадку, якщо Платник ренти:

7.4.1. прострочив виплату ренти більше ніж на один рік, та/або

7.4.2. порушив зобов’язання щодо забезпечення виплати ренти та/або

7.4.3. визнаний неплатоспроможним відповідно до чинного законодавства України.

7.5. Поряд з умовами, наведеними в п. 7.4 цього Договору, Одержувач ренти має право розірвати договір ренти у випадку виникнення обставин, що явно свідчать про неможливість виплати Платником ренти у розмірі і в строки, встановлені цим Договором.

7.6. Якщо Договір буде розірвано з ініціативи Одержувача ренти (п. 7.4 і 7.5 цього Договору), останній має право вимагати від Платника ренти одноразової сплати річної суми ренти, виходячи з розміру рентного платежу, сплаченого (що підлягає сплаті) за місяць, який передує розірванню цього Договору. При цьому платник ренти не має права вимагати повернення рентних платежів, сплачених за цим Договором.

7.6.1. У випадку, передбаченому п. 7.6. цього Договору, положення ч. 3 ст. 741 ЦКУ також не застосовують.

8. ВИРІШЕННЯ СПОРІВ

8.1. Усі спори і розбіжності, пов’язані із цим Договором, вирішують шляхом переговорів між Сторонами.

8.2. Якщо спір неможливо вирішити шляхом переговорів, вирішують у судовому порядку згідно з чинним законодавством України.

9. ІНШІ ПОЛОЖЕННЯ

9.1. Договір укладений у трьох примірниках, із яких один зберігається в Одержувача ренти, другий – у Платника ренти, а третій – у нотаріальній конторі.

Адреси, реквізити і підписи сторін, посвідчувальний напис нотаріуса

Договір строкової ренти

м. Харків 22 грудня 2008 р.

Ми, що нижче підписалися:

Іванов Іван Іванович, що проживає в м. Харкові за адресою: вул. Сільська, буд. 12, кв. 54 індивідуальний ідентифікаційний номер № 1234567890, (далі – Платник ренти), та

Сидоров Сидір Сидорович, що проживає в м. Харкові за адресою: вул. Заводська, буд. 34, кв. 41, індивідуальний ідентифікаційний номер № 0987654321, (далі – Одержувач ренти),

(у подальшому разом іменують Сторони, а кожна окремо – Сторона), діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам’яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені із приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нами правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей Договір про таке:

1. ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ

1.1. Одержувач ренти передає у власність Платника ренти житловий будинок № 18, що розташований по вулиці Окраїнній в м. Харкові (надалі – будинок), а Платник ренти взамін цього зобов’язується періодично виплачувати Одержувачеві ренти ренту у грошовій формі.

1.2. Будинок, що передають під виплату ренти, складається з двох житлових кімнат житловою площею 52 м2 та кухні.

1.3. Будинок розташований на земельній ділянці площею 300 м2.

1.4. Будинок належить Одержувачеві ренти на підставі свідоцтва про право на спадкування, виданого 11.07.1990 р. 1-ю Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром № 11-122.

1.5. Інвентаризаційна вартість будинку становить 30 000 грн (тридцять тисяч гривень) відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 324 від 21.11.2008 p., виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

1.6. Платник ренти зобов’язується замість отриманого майна сплачувати Одержувачеві ренти грошову ренту у розмірі 600 (шістсот гривень) на місяць не пізніше 20 числа кожного місяця.

1.7. Строк сплати рентних платежів становить 10 (десять) років, починаючи від дня передання майна платникові ренти.

2. ПОРЯДОК РОЗРАХУНКІВ

2.1. Зазначений у п. 1.6. Договору розмір ренти сплачується з урахуванням офіційного індексу інфляції.

2.2. Платежі здійснюють шляхом перерахування суми ренти на карточний рахунок Одержувача ренти № 122331133 у Харківському відділенні Пенсобанку.

3. РИЗИКИ

3.1. У разі випадкового знищення або випадкового пошкодження майна, переданого під виплату ренти, Платник ренти не звільняється від обов’язку виплачувати її до закінчення строку виплати ренти на умовах, встановлених цим договором.

3.2. Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження будинку переходить до Платника ренти від моменту передання йому будинку.

4. ГАРАНТІЇ

4.1. Одержувач ренти свідчить, що:

– незастережених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням зазначеного в цьому договорі будинку, немає;

– від Платника ренти не приховано обставин, які мають істотне значення;

– усі інженерні комунікації будинку пеербувають у робочому стані і функціонують за призначенням;

– до укладення цього договору будинок іншим особам не відчужений;

– будинок під забороною (арештом) та в заставі, податковій заставі не перебуває.

– будинок як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не переданий;

– щодо будинку відсутні судові спори;

– самовільних переобладнань у будинку немає;

– особи, котрі проживають і (або) зареєстровані в будинку на момент укладення цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з будинку в строки, встановлені цим договором;

– внаслідок передання будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких Одержувач ренти зобов’язаний утримувати за законом чи договором;

– будинок не надано в користування наймачам (орендарям);

– обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо будинку немає;

– будинок не належить до пам’яток історії та культури;

– будинок не визнано аварійним або таким, що підлягає зносу;

– договір не укладено під впливом тяжкої для Одержувача ренти обставини.

4.2. Сторони підтверджують, що:

– вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними;

– укладення договору відповідає їхнім інтересам;

– волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі;

– умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін;

– договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому;

4.3. Сторони свідчать, що в тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються ренти.

5. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СТОРІН

5.1.. У разі порушення строку сплати ренти Платник ренти сплачує Одержувачеві ренти пеню в розмірі 20 % річних.

5.2. У разі розірвання цього договору з будь-яких підстав Платник ренти сплачує Одержувачеві вартість будинку, зазначену у п. 1.5. Договору.

5.3. У випадку розірвання договору положення ч. 3 ст. 741 ЦКУ не застосовують.

6. ІНШІ УМОВИ

6.1. Одержувач ренти зобов’язується сплатити заборгованість з комунальних послуг, знятись з реєстрації особисто та з іншими особами, які проживають у будинку, звільнити будинок від речей, вилучити ключі від будинку в осіб, які їх мали, і передати будинок Платникові ренти до 01.01.2009 p.

6.2. Обов’язок передати будинок Платникові ренти вважають виконаним у момент передання Платнику ренти (його уповноваженому представнику) ключів від будинку.

6.3. Платник ренти має право відчужити будинок, переданий йому під виплату ренти, лише за згодою Одержувача ренти.

6.4. У разі відчуження будинку до набувача переходять обов’язки Платника ренти.

6.5. Право власності на придбаний будинок у Платника ренти виникає від моменту його державного реєстрування.

6.6. Платник ренти зобов’язується протягом 3 (трьох) робочих днів з дня укладення цього договору подати документи, необхідні для державного реєстрування права власності, до бюро технічної інвентаризації.

6.7. Витрати, пов’язані з оформленням цього договору, сплачує Платник ренти.

6.8. Договір укладений у трьох примірниках, із яких один зберігає Одержувач ренти, другий – Платник ренти, а третій – нотаріальна контора.

Адреси, реквізити і підписи сторін, посвідчувальний напис нотаріуса

Комісія

За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов’язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Традиційно предметом договору комісії є надання посередницьких послуг в сфері торгівлі (класичний приклад – усім нам відомі комісійні магазини).

Залежно від країни та історичного часу правила в комісійних магазинах можуть відрізнятися. Проте всюди і завжди розумілося, що одержувач (продавець) сплачує особі, яка є власником товару, частину доходів від продажу. Оплату не проводять до тих пір, поки цей товар не проданий. Відправник зберігає право власності на цей товар весь час і може припинити домовленість в будь-який час, звернувшись з проханням про повернення товару.

Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов’язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну. Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов’язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами.

Договір комісії – це те саме, що й договір доручення?

Ні. Договір комісії має багато спільних ознак з договором доручення, основна з яких полягає в тому, що одна сторона – виконавець (повірений або комісіонер) зобов’язується вчинити правочини (юридичні дії) в інтересах другої сторони – замовника (довірителя або комітента).

Головна відмінність договорів комісії та доручення полягає в тому, що комісіонер діє не від імені комітента (як повірений – від імені довірителя у договорі доручення), а від свого власного імені, тому на відносини комісіонера і комітента не поширюються положення глави 17 ЦК про представництво.

Чи слід оплачувати послуги комісіонера?

Так, комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Крім того, якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату (таке поручительство, а також плата за нього називається делькредере). Слід зауважити, що в разі, якщо договором комісії розмір плати не визначений, її виплачують після виконання договору комісії з огляду на звичайні ціни за такі послуги, тому подібні умови варто заздалегідь передбачити в договорі.

Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента, комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах. У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії.

Комісіонер має право на відшкодування витрат, зроблених ним у зв’язку з виконанням своїх обов’язків за договором комісії, зокрема у випадку, якщо він або субкомісіонер вжив усіх заходів щодо вчинення правочину, але не міг його вчинити за обставин, які від нього не залежали.

Як визначають умови угод, які укладає комісіонер?

Виходячи із самої суті правовідносин, комісіонер зобов’язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов’язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставлять.

У нотатки

За згодою комітента комісіонер має право укласти договір субкомісії з третьою особою (субкомісіонером), залишаючись відповідальним за дії субкомісіонера перед комітентом. За договором субкомісії комісіонер набуває щодо субкомісіонера прав та обов’язків комітента. У виняткових випадках, якщо цього вимагають інтереси комітента, комісіонер має право укласти договір субкомісії без згоди комітента. Цікаво, що комітент не має права без згоди комісіонера вступати у відносини з субкомісіонером.

Враховуючи те, що за договором комісії комісіонер зобов’язується за дорученням комітента вчинити правочини від свого власного імені, комітент зобов’язаний забезпечити комісіонера усім необхідним для виконання обов’язку перед третьою особою.

Навіть якщо комітент був названий у договорі або прийняв від третьої особи виконання договору, комісіонер набуває права за таким договором.

Комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, крім випадків, коли комісіонер був необачним під час вибору цієї особи або поручився за виконання договору. У разі порушення третьою особою договору, укладеного з нею комісіонером, комісіонер зобов’язаний негайно повідомити про це комітента, зібрати та забезпечити необхідні докази. Комітент, до речі, має право вимагати від комісіонера відступлення права вимоги до цієї особи.

Як діяти, якщо комісіонер під час укладання договору відступить від узгоджених із комітентом умов?

За загальним правилом, відступ від вказівок комітента комісіонером не допускається. Але комісіонер має право відступити від вказівок комітента, якщо цього вимагають інтереси комітента і комісіонер не міг попередньо запитати комітента або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі комісіонер повинен повідомити комітента про допущені відступи від його вказівок, щойно це стане можливим.

Також комісіонерові, який є підприємцем, може бути надано (договором або законом) право відступати від вказівок комітента без попереднього запиту про це, але з обов’язковим повідомленням комітента про допущені відступи.

До речі, якщо комісіонер вчинив правочин на вигідніших умовах, ніж ті, що були визначені комітентом, додатково одержана вигода належить комітентові.

Комісіонер, який продав майно за нижчою ціною, повинен заплатити різницю комітентові, якщо комісіонер не доведе, що він не мав можливості продати майно за погодженою ціною, а його продаж за нижчою ціною попередив більші збитки.

Якщо для відступу від вказівок комітента потрібний був попередній запит, комісіонер має також довести, що він не міг попередньо запитати комітента або одержати в розумний строк відповіді на свій запит.

У випадку, коли комісіонер купив майно за вищою ціною, ніж була погоджена, комітент має право не прийняти його, заявивши про це комісіонерові в розумний строк після отримання від нього повідомлення про цю купівлю. Але якщо комісіонер, купуючи майно, доплатив різницю у ціні, комітент не має права відмовитися від прийняття виконання договору.

У нотатки

Комітент зобов’язаний прийняти від комісіонера все належно виконане за договором комісії, оглянути майно, придбане для нього комісіонером, і негайно повідомити комісіонера про виявлені у цьому майні недоліки.

Якщо комітент не надішле комісіонерові повідомлення про відмову від купленого для нього майна, його вважають прийнятим комітентом.

Якщо комісіонер діє від власного імені, чи означає це, що майно, набуте ним під час укладання угод, є його особистою власністю?

Ні, майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

Однак комісіонер має право для забезпечення своїх вимог за договором комісії притримати річ, яка має бути передана комітентові. Комісіонер має право відраховувати належні йому за договором суми з усіх грошових коштів, що надійшли до нього для комітента, якщо інші кредитори комітента не мають переважного перед ним права на задоволення своїх вимог із грошових коштів, що належать комітентові.

Комісіонер відповідає перед комітентом за втрату, нестачу або пошкодження майна комітента. Якщо під час прийняття комісіонером майна, що надійшло від комітента, або майна, що надійшло для комітента, будуть виявлені нестача або пошкодження, а також у разі завдання шкоди майну комітента комісіонер повинен негайно повідомити про це комітента і вжити заходів щодо охорони його прав та інтересів. Комісіонер, який не застрахував майно комітента, відповідає за втрату, нестачу, пошкодження майна комітента, якщо він був зобов’язаний застрахувати майно за рахунок комітента відповідно до договору або звичаїв ділового обороту.

Після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Комітент, який має заперечення щодо звіту комісіонера, повинен повідомити його про це протягом тридцяти днів від дня отримання звіту. Якщо такі заперечення не надійдуть, звіт вважають прийнятим.

Які існують підстави для припинення договору комісії?

Комітент має право відмовитися від договору комісії. Якщо договір комісії укладено без визначення строку, комітент повинен повідомити комісіонера про відмову від договору не пізніше ніж за тридцять днів.

У разі відмови комітента від договору комісії він повинен у строк, встановлений договором, а якщо такий строк не встановлений – негайно розпорядитися своїм майном, яке є у комісіонера. У разі невиконання комітентом цього обов’язку комісіонер має право передати це майно на зберігання за рахунок комітента або продати майно за найвигіднішою для комітента ціною.

У разі відмови комітента від договору комісії комісіонер має право на відшкодування витрат, зроблених ним у зв’язку з виконанням договору. З другого боку, комісіонер має право відмовитися від договору комісії лише тоді, коли строк комісії не встановлено договором. Комісіонер повинен повідомити комітента про відмову від договору не пізніше ніж за тридцять днів.

Комісіонер, який відмовився від договору комісії, повинен вжити заходів, необхідних для збереження майна комітента.

У разі відмови комісіонера від договору комісії комітент повинен розпорядитися своїм майном, яке є у комісіонера, протягом п’ятнадцяти днів від дня отримання повідомлення про відмову комісіонера від договору. У разі невиконання комітентом цього обов’язку комісіонер має право передати це майно на зберігання за рахунок комітента або продати майно за найвигіднішою для комітента ціною.

Договір комісії має певну особливість щодо можливості правонаступництва: у разі смерті фізичної особи або ліквідації юридичної особи – комісіонера договір комісії припиняється.

Разом із тим, якщо юридична особа – комісіонер припиняється після встановлення її правонаступників, права та обов’язки комісіонера переходять до правонаступників.

Протягом строку, встановленого для заявлення кредиторами своїх вимог, комітент може повідомити про відмову від договору.

Зразки документів

Договір комісії

м. Харків 12 травня 2010 р.

Ми, що нижче підписалися:

ТОВ «Комерсант» (м. Харків, вул. Центральна, 145, код ЄДРПОУ 12312323) у особі директора В. К. Свідомого, що діє на підставі Статуту (далі – Комісіонер) з однієї сторони,

та

Сидоров Сидір Сидорович, що проживає в м. Харкові, вул. Заводська, буд. 34, кв. 41, індивідуальний ідентифікаційний номер № 0987654321 (далі іменують Комітент), з іншої сторони,

(у подальшому разом іменують Сторони, а кожна окремо – Сторона) уклали цей Договір комісії (далі іменують Договір) про таке.

1. ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ

1.1. У порядку та на умовах, визначених цим Договором, Комісіонер зобов’язується за дорученням Комітента за винагороду укласти від свого імені за рахунок Комітента договір купівлі-продажу товарів Комітента (далі іменується Договір 1) у строк до 12.09.2010 р.

1.2. Істотні умови та зміст Договору 1 є такими:

Товар: Телевізор Panasonic 350D

Кількість: 5 штук

Мінімальна ціна продажу: 3000 гривень за одиницю.

1.3. Виступаючи від свого імені, Комісіонер самостійно укладає Договір 1 із третьою особою (надалі іменують Покупець).

2. ОБОВ’ЯЗКИ КОМІСІОНЕРА

2.1. Комісіонер зобов’язаний:

2.1.1. Провести необхідну комерційно-маркетингову роботу, знайти Покупця, провести всю переддоговірну роботу й укласти з Покупцем Договір 1 відповідно до вказівок Комітента на найбільш вигідних для останнього умовах.

2.1.2. Виконати всі обов’язки і здійснити всі права, які випливають з Договору 1.

2.1.3. Приймаючи товар Комітента відповідно до цього Договору, перевірити його якість і комплектність, стан тари й упаковки і пересвідчитися в їх придатності для продажу, навантаження, транспортування.

2.1.4. Вжити заходів щодо охорони прав Комітента, зібрати необхідні докази і невідкладно сповістити Комітента у випадку, якщо під час приймання Комісіонером товарів, отриманих від Комітента, у цих товарах виявляться пошкодження або недоліки, які можуть бути помічені впродовж зовнішнього огляду, а також у разі спричинення будь-ким шкоди майну Комітента, яке перебуває у Комісіонера.

2.1.5. Протягом двох календарних днів письмово повідомити Комітента про укладення Договору 1 та надати Комітентові копію укладеного Договору та іншу необхідну документацію.

2.1.6. Протягом семи календарних днів після передання товарів Комітента Покупцеві за Договором 1 та остаточного розрахунку з ним передати Комітентові відповідну документацію, письмовий звіт про виконання цього Договору, а також розрахуватися із Комітентом.

3. ОБОВ’ЯЗКИ КОМІТЕНТА

3.1. Комітент відповідно до цього Договору зобов’язується:

3.1.1. Протягом двох календарних днів від дня набрання чинності цим Договором передати Комісіонеру товар для виконання передбаченого цим Договором доручення.

3.1.2. Передання товару здійснити на складі Комісіонера за адресою: м. Харків, вул. Окраїнна, буд. 45-д.

3.1.3. Прийняти звіт Комісіонера, розглянути і затвердити його протягом трьох календарних днів після одержання звіту. У разі незгоди Комітента із наданим йому звітом Сторони вирішують розбіжності, що виникли між ними, протягом трьох календарних днів.

4. КОМІСІЙНА ПЛАТА ТА ПОРЯДОК РОЗРАХУНКІВ

4.1. За виконання доручення відповідно до умов цього Договору, Комітент сплачує Комісіонерові комісійну плату в розмірі 10 % від суми Договору 1.

4.2. Кошти за проданий за Договором 1 товар Комітента надходять на поточний рахунок Комісіонера.

4.3. Комісійну плату сплачують шляхом утримання Комісіонером належних останньому сум з коштів, перерахованих покупцем за Договором 1 Комісіонерові за проданий товар Комітента.

4.4. Грошові кошти Комітенту Комісіонер виплачує протягом двох банківських днів від моменту надходження коштів на поточний рахунок останнього.

5. ВІДШКОДУВАННЯ ВИТРАТ

5.1. Усі витрати Комісіонера, зроблені ним у зв’язку з виконанням своїх обов’язків за цим Договором, відображаються у його звіті, який складають та подають Комітенту в письмовій формі з додаванням усіх необхідних документів.

5.2. В усіх випадках відшкодовують витрати Комісіонера, здійснені ним з відома та за згодою Комітента.

6. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СТОРІН ЗА ПОРУШЕННЯ ДОГОВОРУ

6.1. У випадку порушення Договору, Сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним законодавством України.

6.1.1. Порушенням Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору.

6.1.2. Сторона не несе відповідальності за порушення Договору, якщо воно сталося не з її вини (умислу чи необережності).

6.1.3. Сторона вважається невинуватою і не несе відповідальності за порушення Договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього Договору.

6.2. У разі порушення Договору 1 з вини Комісіонера він сплачує Комітенту неустойку у розмірі 1000 грн.

6.3. За прострочення розрахунків Комісіонера з Комітентом Комісіонер сплачує пеню в розмірі 0,2 % від несплаченої суми за кожний день прострочення.

6.4. Сторона, що порушила цей Договір, зобов’язана відшкодувати збитки, завдані таким порушенням, незалежно від вжиття іншою Стороною будь-яких заходів щодо запобігання збиткам або зменшення збитків, окрім випадків, коли остання своїм винним (умисним або необережним) діянням (дією чи бездіяльністю) сприяла настанню або збільшенню збитків.

6.5. Сплата Стороною визначених цим Договором та (або) чинним законодавством України штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) не звільняє її від обов’язку відшкодувати на вимогу іншої Сторони збитки, завдані порушенням Договору (реальні збитки та (або) упущену вигоду) у повному обсязі, а відшкодування збитків не звільняє її від обов’язку сплатити на вимогу іншої Сторони штрафні санкції в повному обсязі.

6.6. Сплата Стороною та (або) відшкодування збитків, завданих порушенням Договору, не звільняє її від обов’язку виконати цей Договір в натурі, якщо інше прямо не передбачено чинним законодавством України.

7. ВИРІШЕННЯ СПОРІВ

7.1. Усі спори, що виникають з цього Договору або пов’язані із ним, вирішують шляхом переговорів між Сторонами.

7.2. Якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, його вирішують у судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору відповідно до чинного законодавства України.

8. ДІЯ ДОГОВОРУ

8.1. Цей Договір вважають укладеним і він набирає чинності від моменту його підписання Сторонами та його скріплення печатками Сторін.

8.2. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1 цього Договору та закінчується 12.09.2010 р.

8.3. Закінчення строку цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

8.4. Якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним законодавством України, зміни у цей Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, яку оформлюють додатковою угодою до цього Договору.

8.5. Зміни до цього Договору набирають чинності від моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному законодавстві України.

8.6. Якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним законодавством України, цей Договір може бути розірваний тільки за домовленістю Сторін, яку оформлюють додатковою угодою до цього Договору.

8.7. Цей Договір вважають розірваним від моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у додатковій угоді, цьому Договорі або чинному законодавстві України.

9. ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ

9.1. Усі правовідносини, що виникають з цього Договору або пов’язані із ним, у тому числі пов’язані із дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього Договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення Договору, регульовані цим Договором та відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обороту, які застосовують до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

9.2. Після набрання чинності цим Договором всі попередні переговори за ним, листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні або письмові домовленості Сторін з питань, що так чи інакше стосуються цього Договору, втрачають юридичну силу, але їх можуть брати до уваги під час тлумачення умов цього Договору.

9.3. Сторони несуть повну відповідальність за правильність вказаних ними у цьому Договорі реквізитів та зобов’язуються своєчасно у письмовій формі повідомляти іншу Сторону про їх зміну, а в разі неповідомлення несуть ризик настання пов’язаних із ним несприятливих наслідків.

9.4. Відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цим Договором однією зі Сторін до третіх осіб допускається виключно за умови письмового погодження цього із іншою Стороною.

9.5. Додаткові угоди та додатки до цього Договору є його невід’ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо їх викладено в письмовій формі, підписано Сторонами та скріплено їхніми печатками.

9.6. Всі виправлення за текстом цього Договору є чинними та їх можна брати до уваги виключно за умови, що вони у кожному окремому випадку датовані, засвідчені підписами Сторін та скріплені їхніми печатками.

9.7. Цей Договір складено за цілковитого розуміння Сторонами його умов та термінології українською мовою у двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, – по одному для кожної зі Сторін.

МІСЦЕЗНАХОДЖЕННЯ І РЕКВІЗИТИ СТОРІН

__________________________________

До Пролетарського районного

суду м. Харкова

Позивач: Іванов Іван Іванович

буд. 12, кв. 54, вул. Сільська

м. Харків, 61000

тел. 340-340

Відповідач: Товариство з обмеженою

відповідальністю «ТурВідпочинок»

вул. Комерційна, 5

м. Харків, 61001

код ЄДРПОУ 1235462345

тел. 434-434

про стягнення переданих за договором комісії коштів

ціна позову: 4 699,99 грн

Позовна заява

06 травня 2010 року між мною та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТурВідпочинок» (далі – Відповідач) було укладено Договір комісії № 232/15.

За цим Договором, згідно з п. 1.1, я доручив, а Відповідач (комісіонер) взяв на себе зобов’язання за винагороду вчинити одну або декілька угод з третіми особами від свого імені за мій рахунок для організації туру до Туреччини на одну особу з наданням послуг, які були визначені в моїй заявці на бронювання туристичних послуг, що є додатком № 1 до Договору.

Пункт 1.1. цього Договору Відповідачем було виконано неналежним чином, чим було порушено істотні умови Договору, оскільки, згідно з додатком № 1 до Договору, мною була зазначена категорія готелю «5 зірок», але фактично я отримав туристичні послуги в чотиризірковому готелі, що підтверджено відповідним сертифікатом. Таким чином, Відповідач відступив від вказівок комітента всупереч ст. 1017 ЦК України, хоча він мав право відступити від вказівок комітента лише за умови, що це не суперечить моїм інтересам. Крім того, такими діями Відповідачем також не було виконано п.4.1. Договору, згідно з яким Відповідач повинен виконати взяте на себе доручення на умовах, найбільш вигідних для Туриста.

Згідно з п. 2.4.1. Договору, у випадку порушення комісіонером істотних умов договору, комітент має право пред’явити комісіонеру претензії протягом 14 днів після дати закінчення поїздки. Така претензія була пред’явлена, але Відповідач відповіді не надав та вирішити це питання мирним шляхом відмовився.

Згідно з п. 3.1. Договору, комісійна винагорода становить 100,00 грн. За п. 3.2. комісіонер мав право утримати з суми Договору (4 699,99 грн.) різницю від сплачених ним сум третім особам за правочин за цим Договором. Звертаю увагу суду на те, що ця додаткова винагорода, згідно з п. 3.2. Договору та ст. 1014 ч. 2 ЦКУ, може бути сплачена комісіонеру лише за умови, якщо він вчинив правочин на умовах, більш вигідних, ніж ті, що були визначені мною в заявці. Оскільки виконані Відповідачем зобов’язання є істотним порушенням Договору і, звичайно, не вигідні для мене, то комісіонер не мав права на отримання цієї додаткової вигоди і мав повернути ці кошти на підставі ст. 1022 ч. 1 ЦКУ.

Також Відповідачем було надано звіт щодо укладених правочинів з третіми особами, який не містив жодних конкретних даних. У претензії від 13.03.05 р. я виклав свої заперечення, зокрема, про те, що у звіті не зазначено, які саме правочини, з якими третіми особами (повне найменування, реквізити) та за яку суму були вчинені, відсутні підтверджувальні документи, у тому числі розрахункові. Відповіді Відповідач щодо цього звіту не надав взагалі, тож, згідно з ч. 2 ст. 1022 ЦКУ, звіт вважають не прийнятим комітентом.

Згідно з ч. 1 ст. 1022 ЦКУ, після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Оскільки звіт є не прийнятим і з нього не зрозуміло, яку суму Відповідач витратив з третіми особами на укладення правочинів, то передану мною суму в розмірі 4 699,99 грн. відповідач повинен повернути повністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов’язані з порушенням їхніх прав. Договір комісії № 232/15 від 06.05.2010 р. підпадає під поняття споживчого договору, оскільки його укладають між фізичною особою з некомерційною метою, з однієї сторони, і юридичною особою, яка надає подібні послуги у публічному порядку (невизначеному колу осіб) в ході здійснення нею підприємницької діяльності – з другої.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 118–120 ЦПК України, ст. 23, 611, 1011, 1014, 1022 ЦКУ, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»,

ПРОШУ:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТурВідпочинок» (61001 м. Харків, вул. Комерційна 5, код ЄДРПОУ 1235462345, п/р 123456678123 у Харківському відділенні ПАТ «Пенсобанк», МФО 123456) на мою користь передані кошти за договором комісії у розмірі 4 699,99 грн.

Додатки:

1. Копія договору комісії № 52/05.

2. Копія заявки.

3. Копія звіту.

4. Копія туристичного ваучера.

5. Фотокопія сертифіката готелю.

6. Копія квитанції оплати за договором.

7. Копія претензії.

8. Квитанція про сплату судового збору.

9. Копія позовної заяви з додатками для відповідача.

01.10.2011 р. Підпис позивача:І. І. Іванов

Довічне утримання (догляд)

Договір довічного утримання (догляду) – це договір, за яким одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність жилий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов’язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно.

Основна сфера використання цього договору – реалізація бажання літніх одиноких людей забезпечити свою старість за рахунок свого житла (як правило, без його фактичної втрати до їхньої смерті), з одного боку, та намагання отримання цього житла зі сторони інших осіб без надзвичайних затрат – з другого боку. Зазвичай (але, повторююсь, трапляються винятки) відчужувач продовжує мешкати у своєму житлі до самої смерті, при цьому він отримує необхідне йому харчування, медичне супроводження, прибирання приміщення та іншу допомогу. Трапляються випадки, коли такий договір укладають і між родичами, якщо відчужувач або набувач не повною мірою довіряють одне одному та бажають мати певні гарантії.

У нотатки

За бажанням відчужувача утримання за договором довічного утримання може надаватись і третім особам. Набувач у такому разі зобов’язаний виконати свій обов’язок на користь третьої особи, вказаної в договорі. Таку особу за договором забезпечують утриманням та (або) доглядом довічно.

Формально згоди третьої особи на укладання такого договору не потрібно, вона, відповідно до статті 636 Цивільного кодексу, не є стороною за договором, а лише має право вимагати від боржника виконання обов’язку на свою користь або ж відмовитися прийняти виконання. Але на практиці нотаріуси нерідко вимагають такої згоди від третьої особи, оформлюючи її у вигляді нотаріально посвідченої заяви, тому в разі укладання договору із подібними умовами слід заручитися згодою третьої особи та забезпечити її прихід до нотаріуса в момент підписання договору.

Хто є сторонами зазначеного договору?

Як зазначалося вище, сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

Відчужувачем може бути будь-яка фізична особа незалежно від її віку та стану здоров’я, що має майно на праві приватної власності, яким вона може розпоряджатися на свій розсуд. Якщо розпорядження цим майном з будь-якої причини неможливе (наприклад, воно перебуває у заставі), договір довічного утримання відносно нього укласти неможливо.

Набувачем є повнолітня дієздатна особа, яка в змозі надати належне матеріальне забезпечення, або юридична особа (юридична особа може мати навіть більші можливості для матеріального забезпечення відчужувача). За договором довічного утримання можливий перехід обов’язків набувача у разі його смерті до спадкоємців, яким надходить відчужуваний за договором будинок або квартира.

У нотатки

Набувачами можуть бути і кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, що передають їм за договором довічного утримання на праві спільної сумісної власності. У випадку порушення набувачами обов’язку перед відчужувачем настає солідарна відповідальність, відчужувач у такому випадку може вимагати сплати неустойки або відшкодування збитків як від усіх набувачів разом, так і кожного з них окремо. Відчужувач може пред’явити вимогу щодо належного утримання відповідно до договору до всіх або будь-кого з набувачів. У такому випадку той з набувачів, хто вчинив дії з надання утримання, має право зворотної вимоги до інших набувачів щодо повернення грошової суми або іншого майна виплаченої останнім відчужувану.

Подібні випадки колективного довічного утримання на практиці трапляються рідко.

Яке майно можна передати за таким договором?

Договір довічного утримання передбачає можливість відчуження не тільки нерухомості, а й рухомого майна, якщо останнє має значну цінність. Чітко не визначено, що саме з рухомого майна може відчужуватися за договором довічного утримання, тобто це може бути автомобіль, антикваріат, ювелірні вироби тощо.

Чинне законодавство не визначає поняття значної цінності, це вирішують безпосередньо сторони.

Зазначимо, що право власності на передане майно за договором довічного утримання у набувача виникає від моменту нотаріального посвідчення такого договору. Але слід розуміти, що право розпорядження майном у набувача виникає лише після смерті відчужувача (право власності набувача обмежене, він не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти, передавати це майно в заставу або у власність іншій особі на підставі іншого правочину).

Зазвичай у випадку передання квартири за договором довічного утримання передбачає право відчужувача мешкати у ній, як і раніше, до самої смерті.

У нотатки

На момент його укладення не можна визначити, що буде більшим – вартість житла (іншого цінного майна) чи остаточна вартість зустрічних послуг. Період життя відчужувача на момент укладення договору є невідомим, тому, якщо відчужувач проживе після укладення договору, скажімо, тиждень, вартість надання послуг буде значно меншою від вартості переданого майна; якщо ж довічне утримання триває десятиріччями, вартість надання послуг буде більшою за вартість майна. Це ризик, на який сторони свідомо йдуть під час укладання договору, тож посилатися у подальшому на те, що строк дії договору виявився не таким, якого очікували сторони, є безглуздим.

Майно, що належить кільком фізичним особам (наприклад, подружжю) на праві спільної сумісної власності, може також бути відчужене на підставі договору довічного утримання. Співвласники майна, а також подружжя за договором довічного утримання повинні передати набувачеві майно, а останній, у свою чергу, повинен надати відчужувачам (кожному окремо) належне утримання. У разі смерті одного із відчужувачів, враховуючи те, що виконання було призначене безпосередньо особисто для відчужувача, договір у цій частині припиняється, а набувач продовжує утримувати співвласника, який залишився.

Як укласти договір про довічне утримання?

Договір довічного утримання (догляду) укладають у письмовій формі, він підлягає нотаріальному посвідченню.

Пам’ятайте, що для договору довічного утримання передбачено обов’язкову письмову форму та обов’язкове нотаріальне посвідчення. Недотримання цієї вимоги щодо форми договору тягне за собою недійсність (нікчемність) договору, наслідком чого, у свою чергу, є виникнення обов’язку сторін за договором повернути усе отримане ними за договором одне одному.

Нотаріус, завіряючи договір, перевіряє документи, необхідні для відчуження майна (тобто щодо нерухомого майна будуть потрібні правовстановлювальні документи, можливо, витяги з Бюро технічної інвентаризації (БТІ)). Водночас нотаріусом буде накладена заборона на відчуження (продаж, дарування, обмін майна, переданого за договором довічного утримання, укладання щодо нього договору застави) набувачем майна до припинення договору. Недодержання цієї вимоги, до речі, також може потягнути за собою недійсність договору про довічне утримання.

На що слід звернути увагу в тексті договору про довічне утримання?

Визначення предмета договору довічного утримання є однією з його суттєвих умов і обов’язковою ознакою дійсності договору. Вартісна оцінка житла (або іншого майна), що відчужується за договором довічного утримання, необхідна не тільки для визначення суми державного мита, але й у подальшому, наприклад, на її підставі буде визначатися розмір відшкодування збитків у разі припинення договору.

У нотатки

Пошкодження або втрата майна, яке було передане набувачеві за договором довічного утримання, не дає підстав для припинення чи зменшення обсягу його обов’язків перед відчужувачем. Із правом власності на майно до набувача переходить і ризик випадкової загибелі речі. Випадкова загибель майна не звільняє набувача від обов’язків, покладених на нього договором.

У тексті договору довічного утримання обов’язково зазначають, що набувач майна зобов’язаний надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення, а також певні види догляду з їх конкретизуванням або без такого (на наш погляд, краще детально конкретизувати, це позбавить сторони можливих спорів з цього приводу у майбутньому), та визначають грошову оцінку матеріального забезпечення, яку встановлюють за згодою сторін.

Форми такого забезпечення виражають у наданні таких благ:

1) житла – відчужувачеві повинна бути надана щонайменш ізольована кімната, у разі, коли відчужувач укладає договір щодо квартири/будинку (як правило, це житло і надається відчужувачеві, а право власності переходить набувачеві за договором; в інших випадках повинно бути вказано місцезнаходження житла, кімнати, розмір тощо);

2) харчування – тут можливі два варіанти:

– детально зазначають види харчування, які слід надавати;

– конкретні види харчування в договорі не визначають, а лише вказують, що набувач повинен забезпечувати відчужувачуеві майна необхідне харчування у межах певної грошової суми;

3) догляду – вказуємо конкретні форми догляду залежно від стану здоров’я відчужувача;

4) інша допомога – відчужувач може вимагати різних видів допомоги, наприклад отримання грошей за переказами, посилок, прибирання житла тощо.

Крім того, у договорі необхідно чітко визначити, коли (з якою періодичністю) здійснюється матеріальне забезпечення.

Строк дії правовідносин за довічним утриманням визначено законом, додатково зазначати його немає необхідності – дію договору довічного утримання визначають тривалістю життя відчужувача майна.

Якщо предметом договору є житловий будинок та земельна ділянка, то договір довічного утримання посвідчується одним документом. Одночасно накладають заборону відчуження на житловий будинок та земельну ділянку разом; право власності зазначають як на землю, так і на будинок в одному договорі.

У разі якщо предметом договору довічного утримання буде виступати таке рухоме майно, як, наприклад, предмети скульптури, мистецтва або інші фамільні цінності, дорогоцінні метали, зазначені рухомі речі вносять до Єдиного реєстру обтяжень рухомого майна. Разом із тим існує ризик того, що набувач може розпорядитись майном, отже, воно буде зберігатися у нього. Враховуючи зазначене, слід відобразити в договорі, що набувач несе відповідальність за збереження цих цінностей до припинення договору довічного утримання.

Як виконують договір довічного утримання?

Що стосується відчужувача, то за договором довічного утримання його обов’язки фактично закінчуються після передання набувачеві права власності на нерухоме майно, яке не обтяжене заставою, а також на рухоме майно, що має значну цінність.

Для набувача, напаки, договір породжує цілу низку обов’язків. У випадку отримання набувачем у власність будинку (квартири) відчужувача він повинен надати йому житло як складову частину матеріального забезпечення, тобто у договорі має бути чітко визначено, яку кімнату буде надано відчужувачеві, її розмір, місцезнаходження (поверх), опалення (температура в кімнаті) і освітлення. Набувач зобов’язаний надати відчужувачеві житло, не погіршуючи при цьому умов, передбачених договором довічного утримання.

Набувач за договором довічного утримання повинен бути спроможним надати відчужувачеві обумовлене договором належне матеріальне забезпечення. Виконання договору полягає у наданні всіх видів матеріального забезпечення відповідно до змісту договору. Укладаючи договір довічного утримання, сторони повинні визначити всі види матеріального забезпечення, обсяг, способи та форми. За загальним правилом має бути визначено вид і кількість харчування (скільки разів на добу, калорійність та інше). Оскільки цей договір передбачає можливість догляду, то сторони мають чітко визначити, у чому саме полягатиме такий догляд, визначити умови, форми, способи догляду, їх періодичність, якість та зміст. Якщо у договорі визначено, що відчужувач потребує медичного обслуговування, то треба вказати, якого саме – загального чи спеціального, які ліки необхідні, зазначити їх кількість і приблизну вартість. Довічне утримання може надаватися у чітко визначеній грошовій сумі, черговість виплат грошових сум повинна бути визначена в договорі. Набувач може надати будь-яку необхідну допомогу, яка потрібна відчужувачеві.

Деякі види утримання чи матеріального забезпечення не можна чітко визначити заздалегідь під час укладення договору. Сторонам може бути невідомо наперед, який догляд потрібний, чи визначити обсяг необхідної допомоги, яка буде потрібна відчужувачеві через деякий час у процесі виконання договору. Цивільне законодавство відсилає до загальних засад розумності та справедливості, у разі виникнення відповідного спору його вирішуватимуть, враховуючи стан відчужувача та необхідні витрати набувача.

Чи можна доручити виконання обов’язків по догляду іншій особі?

У випадку, коли набувач внаслідок певних обставин не спроможний надалі надавати належне матеріальне забезпечення відчужувачеві, набувач має право передати свої права та обов’язки за договором довічного утримання іншій особі у разі неможливості виконувати зазначені обов’язки через поважні причини. Такими причинами є погіршення майнового стану набувача, погіршення здоров’я, необхідність піклуватися про тяжко хворого члена сім’ї або інваліда тощо. У такому випадку обов’язки набувача можуть бути передані за згодою відчужувача члену сім’ї набувача або іншій особі за взаємною згодою. Якщо з членів сім’ї набувача ніхто не виявить бажання взяти на себе обов’язки набувача, то ці обов’язки можна передати іншій особі, але за згодою відчужувача та членів сім’ї набувача.

Відчужувач, у свою чергу, має право заперечувати проти передання обов’язків набувача за договором довічного утримання іншій особі. Натомість набувач має право звернутися до суду для розв’язання цього питання.

Коли припиняється дія договору довічного утримання?

Невиконання або неналежне виконання обов’язків завжди призводить до припинення договору, причому відчужувач вправі пред’явити відповідний позов разом із вимогою про відшкодування збитків до суду. Розмір збитків визначають відповідно до грошової оцінки, вказаної в договорі.

У нотатки

У разі, якщо відчужувач не намагається повернути майно, існує можливість подати позов не про розірвання договору довічного утримання, а про обов’язок набувача виконати обов’язки, взяті на себе, або про стягнення грошової компенсації всіх видів матеріального забезпечення, зазначених у договорі.

Договір довічного утримання може бути розірваний також з ініціативи набувача в тому випадку, коли через незалежні від нього обставини його майнове становище змінилося настільки, що він не спроможний надавати відчужувачеві належне матеріальне забезпечення, обумовлене в договорі. Цивільне законодавство не дає переліку таких підстав. До них можуть належати інвалідність самого набувача, переїзд в іншу місцевість і відмова відчужувача змінити місце проживання, неможливість виконувати свої обов’язки внаслідок погіршення майнового стану набувача тощо. У такому разі залежно від тривалості утримання суд може зберегти за набувачем право власності на частину майна.

Наслідки розірвання договору довічного утримання, таким чином, залежать від підстав його розірвання. Але якщо договір було розірвано внаслідок невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов’язків, останній повинен повернути майно відчужувачеві. У такому випадку право власності на майно, передане за договором довічного утримання, у набувача припиняється після припинення договірних відносин із зазначених підстав, а у відчужувача, відповідно, поновлюється. Крім цього, витрати, зроблені набувачем щодо утримання майна, йому не відшкодовують.

Якщо набувач відмовляється добровільно повернути майно, набуте ним за договором, відчужувач має право звернутися до суду. Суд визначає, на яких підставах припиняється договір довічного утримання, чи є вони суттєвими, який час та яким чином здійснювалося утримування та чи належним був догляд, обумовлений у договорі. Після розгляду цих питань суд має вирішити питання про можливість залишити за набувачем право власності на частину майна через неможливість подальшого виконання своїх обов’язків останнім.

Смерть відчужувача майна також припиняє договірні відносини. Оскільки момент смерті відчужувача є моментом закінчення строку дії договору, за відсутності відповідних заперечень до смерті з боку відчужувача та у подальшому – його спадкоємців, договір вважають таким, що припинений повним виконанням.

Смерть набувача не є підставою для припинення договору довічного утримання, права і обов’язки набувача за договором переходять до його спадкоємців, у тому числі і право власності на майно, передане набувачеві відчужувачем. При цьому, якщо спадкоємець за заповітом відмовляється від прийняття спадщини, правонаступниками можуть бути спадкоємці за законом. У разі відсутності спадкоємців або їх відмови від прийняття спадщини майно повертається відчужувачеві, який знову набуває на нього права власності. Після смерті набувача за відсутності спадкоємців або в разі їх відмови прийняти спадщину договір довічного утримання припиняється.

Внаслідок ліквідації юридичної особи-набувача майно, що було передане їй за договором довічного утримання (догляду), може перейти до її засновника (учасника), до нього також переходять права та обов’язки набувача за договором довічного утримання (догляду).

До правонаступників юридичної особи у разі припинення її діяльності переходять обов’язки юридичної особи-набувача з усіма наслідками відповідно до договору. У разі відмови правонаступника продовжити виконувати обов’язки набувача до відчужувача повертають майно, передане у власність юридичній особі.

Зразки документів

Договір довічного утримання (догляду)

м. Харків 12.12.2010 р.

Ми, що нижче підписалися:

Іванов Іван Іванович, що проживає в м. Харкові за адресою: вул. Сільська, буд. 12, кв. 54 індивідуальний ідентифікаційний номер № 1234567890 (далі – Відчужувач), та

Сидоров Сидір Сидорович, що проживає в м. Харкові за адресою: вул. Заводська, буд. 34, кв. 41, індивідуальний ідентифікаційний номер № 0987654321 (далі – Набувач), діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам’яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені із приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нами правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей Договір про таке:

1. ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ

1.1. Відчужувач передає, а Набувач отримує у власність квартиру на умовах цього Договору.

1.2. Квартира, відчужувана за даним Договором, розташована в місті Харкові по вулиці Сільській, буд. 12, кв. 54 та має такі характеристики:

Кількість кімнат: 2 (дві), що позначені літерами «А-1», «А-2», туалет – «А-3», ванна кімната – «А-4», кухня – «А-5», загальною корисною площею: 55 м2, житловою площею: 35 м2.

1.3. Квартира належить Відчужувачеві на підставі свідоцтва про право на спадкування, виданого 11 липня 1990 р. 1-ю Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром № 11-122.

1.4. Відчужувач стверджує, що на момент укладення цього Договору вказана вище квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуть судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, стосовно неї не укладено будь-яких договорів про відчуження чи щодо користування з іншими особами, як місцезнаходження юридичної особи (юридична адреса) її не використовують. Треті особи не мають права на квартиру. Договір не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України). Згода іншого з подружжя Відчужувача на укладення цього Договору отримана у встановленому законом порядку. Відсутність заборони відчуження (арешту) квартири підтверджено довідкою № 1213 від 12.12.2010 р.

1.5. Вартість відчужуваної квартири визначена сторонами у 180 000 грн.

1.6. Під час посвідчення цього Договору накладено заборону відчуження квартири.

2. УТРИМАННЯ (ДОГЛЯД)

2.1. Матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись Відчужувачеві, сторони оцінили в суму в 1200 гривень за їх взаємною згодою.

2.2. Утримання (догляд) визначено сторонами у вигляді:

а) забезпечення Відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі № 54 по вулиці Сільській, буд. 12 у місті Харкові;

б) забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід і вечеря). У разі спорів з приводу достатності харчування раціон складає дієтолог чи лікар. Вартість продуктів становить 800 гривень на місяць;

в) надання побутових послуг (прання постільної білизни – один раз на 14 днів, послуги перукарні – один раз на місяць, ремонт побутової, а також аудіо-, відеотехніки тощо), підтримування житла в належному стані, прибирання раз у три дні, миття посуду сторони оцінюють в суму 300 гривень на місяць;

г) забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів на середню суму 1200 гривень на рік.

2.3 Якщо у поточному місяці суми витрат на ліки будуть більшими чи меншими від зазначеної у підпункті «г» п. 2.2. Договору середньомісячної суми, вважати належним відповідне перерахування суми на лікувальні засоби у наступні місяці, але не більш ніж на один рік.

3. ПРАВА ТА ОБОВ’ЯЗКИ СТОРІН

3.1. Права Відчужувача

3.1.1. Вимагати своєчасного та повного надання від Набувача згідно з п. 2 цього Договору

3.1.2. Вимагати розірвання Договору у разі невиконання або неналежного виконання Набувачем своїх обов’язків за цим Договором.

3.2. Обов’язки Набувача

3.2.1. У встановлені строки та в необхідному обсязі здійснювати довічне надання матеріального забезпечення та догляду відчужувачеві згідно з п. 2 цього Договору.

3.2.2. До смерті Відчужувача не укладати щодо майна, яке отримане за цим Договором, правочини купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, застави чи інші, не передавати майно у власність іншій особі.

3.3. Втрати (знищення), пошкодження квартири, одержаної Набувачем майна від Відчужувача, не є підставою для припинення чи зменшення обсягу обов’язків Набувача майна, взятих ним за цим Договором.

3.4. У разі смерті Набувача майна обов’язки за Договором переходять до тих спадкоємців, до яких перейде відчужена за цим Договором квартира. За відсутності у Набувача майна спадкоємців або в разі відмови їх від цього Договору довічного утримання квартиру, що відчужена з умовою довічного утримання, передають Відчужувачеві.

4. ІНШІ УМОВИ

4.1. Вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладають сторони, їм роз’яснено нотаріусом. Зокрема, сторонам роз’яснено п. 13 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями.

4.2. Сторони підтверджують, що цей правочин не є фіктивним чи удаваним, тобто не є таким, що передбачено ст. ст. 234, 235 ЦКУ.

4.3. Цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін – у судовому порядку.

4.4. У випадках, не передбачених цим договором, сторони керуються чинним законодавством

4.5. Відповідальність сторін встановлено згідно з чинним законодавством

4.6. Право власності на квартиру у Набувача виникає з моменту державного реєстрування Договору, оскільки, згідно з ч. 4 ст. 334 ЦКУ, якщо Договір про відчуження майна підлягає державному реєструванню, право власності у Набувача виникає з моменту такого реєстрування.

4.7. Усі зміни та доповнення до цього Договору, що зроблені за узгодженням сторін, повинні бути нотаріально посвідчені згідно зі ст. 654 ЦКУ.

4.8. Витрати, пов’язані з нотаріальним посвідченням цього Договору, сплачує Набувач майна.

4.9. Цей Договір підлягає державному реєструванню (ст. 657 ЦКУ). Право власності на квартиру підлягає державному реєструванню (ст. 182 ЦКУ).

4.10. Договір укладено у трьох примірниках, два з яких зберігають у сторін, третій – у справах нотаріальної контори.

Адреси, реквізити і підписи сторін, посвідчувальний напис нотаріуса

__________________________________

До Пролетарського районного суду м. Харкова

Позивач: Іванов Іван Іванович

буд. 12, кв. 54

вул. Сільська

м. Харків

61000

тел. 340-340

Відповідач: Сидоров Сидір Сидорович,

буд. 34, кв. 41, вул. Заводська

м. Харків

61001

тел. 430-430

про розірвання договору

довічного утримання (догляду)

Ціна позову: 180 000 грн.

Позовна заява

Я, Іванов Іван Іванович, після смерті сина залишився проживати один. Мені вже 80 років, я хронічно хворий і потребую стороннього догляду. На сусідній вулиці проживає мій знайомий Сидоров Сидір Сидорович (далі – Відповідач). У грудні 2010 року він запропонував мені свою допомогу задля забезпечення мого утримання та догляду довічно. Я погодився і 12 грудня 2010 року уклав з ним договір довічного утримання, який ми засвідчили у державного нотаріуса Харківської міської державної нотаріальної контори.

Відповідно до умов договору Відповідач зобов’язався довічно утримувати мене, забезпечувати щоденним триразовим харчуванням (сніданок, обід і вечеря), надавати побутові послуги (прання постільної білизни – один раз на 14 днів, послуги перукарні – один раз на місяць, ремонт побутової, а також аудіо-, відеотехніки тощо), підтримувати житло у належному стані, здійснювати прибирання раз у три дні, мити посуд, а також забезпечувати належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів на середню суму 1200 гривень на рік. Замість цього я передав йому у власність двокімнатну квартиру за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 54.

Певний час відповідач сумлінно виконував свої зобов’язання, а з травня 2011 року перестав приходити до мене і забезпечувати харчуванням і доглядом. Зазначені обставини, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦКУ, можуть бути підставою для розірвання укладеного між нами договору довічного утримання.

Викладене можуть підтвердити мої сусіди Арсенов Арсеній Арсенович, який мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 53, та Петров Петро Петрович, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 55.

Я тяжко хворію і майже всю свою пенсію витрачаю на придбання ліків, інших джерел доходу не маю, тому не можу сплатити судовий збір і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, у зв’язку із чим прошу на підставі ст. 82 ЦПК України звільнити мене від їх сплати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 744, ч. 1 ст. 755 ЦКУ, ч. 1, 3 ст. 82, ч. 1 ст. 88, п. 5 ч. 6 ст. 130 ЦПК України,

ПРОШУ:

1. Розірвати договір довічного утримання, укладений 12.12.2010 року між Івановим Іваном Івановичем і Сидоровим Сидором Сидоровичем.

2. Звільнити мене від сплати судового збору і витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

3. Під час попереднього судового засідання викликати до суду свідків:

– Арсенова Арсенія Арсеновича, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 53,

– Петрова Петра Петровича, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 55.

Додатки (у копіях):

1. Договір довічного утримання.

2. Свідоцтво про право власності на житло.

3. Копія паспорта.

4. Довідка з місця проживання.

5. Довідка лікаря.

6. Довідка відділу пенсійного фонду.

7. Копія позовної заяви із додатками для відповідача

Усього на ___ арк.

11.06.2011 р. І. І. Іванов

Зберігання

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов’язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання можуть укладати як в усній, так і в письмовій формі. Обов’язковим є укладання договору в письмовій формі у разі, якщо вартість речі не перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (на момент написання книги – 340 грн).

У нотатки

Як виняток прийняття речі на зберігання у разі пожежі, повені, раптового захворювання або за інших надзвичайних обставин можна підтверджувати свідченням свідків.

Письмову форму договору вважають дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися виданням поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Як мають виконувати такий договір?

Зберігач зобов’язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов’язаний зберігати річ до пред’явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Однак у такому разі (якщо строк зберігання речі визначений моментом пред’явлення поклажодавцем вимоги про її повернення) зберігач має право після спливу звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Зберігач зобов’язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

У нотатки

Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, також можна підтверджувати свідченням свідків.

Слід відзначити окремо, що професійний зберігач, який зберігає речі на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування, не має права відмовитися від укладення договору зберігання за наявності у нього такої можливості. Він звільняється від обов’язку прийняти річ на зберігання, лише якщо у зв’язку з обставинами, які мають істотне значення, він не може забезпечити її схоронності (наприклад, відсутність електропостачання у сховищі із електронними замками).

Чи можна передбачити обов’язок у договорі прийняти річ на зберігання в майбутньому?

У разі, якщо зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), то можна. Такий договір обов’язково укладають у письмовій формі незалежно від вартості речі, яку буде передано на зберігання.

Зберігач, який зобов’язався прийняти в майбутньому річ на зберігання, не має права вимагати її передання на зберігання.

Одночасно поклажодавець, який не передав річ на зберігання за таким договором, зобов’язаний відшкодувати зберігачеві збитки, завдані йому у зв’язку з тим, що зберігання не відбулося, якщо він в розумний строк не попередив зберігача про відмову від договору зберігання.

До речі, зберігач звільняється від обов’язку прийняти річ на зберігання у майбутньому, якщо у зв’язку з обставинами, які мають істотне значення, він не може забезпечити її схоронності.

кі обов’язки зберігача за договором зберігання?

Зберігач зобов’язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Навіть якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов’язаний піклуватися про річ як про свою власну.

Свої обов’язки за договором зберігання зберігач зобов’язаний виконувати особисто. Він має право передати річ на зберігання іншій особі лише в разі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його попередню згоду. Про таке передання речі на зберігання іншій особі зберігач зобов’язаний негайно повідомити поклажодавця. У цьому випадку умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання.

Зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її в користування іншій особі.

У процесі зберігання може виникнути термінова необхідність у зміні умов зберігання речі. У такому випадку зберігач зобов’язаний негайно повідомити про це поклажодавця і отримати його відповідь. Одночасно у разі небезпеки втрати, нестачі або пошкодження речі зберігач зобов’язаний змінити спосіб, місце та інші умови її зберігання, не чекаючи відповіді від поклажодавця.

У нотатки

Якщо річ пошкоджена або виникли реальна загроза її пошкодження чи інші обставини, що не дають змоги забезпечити її схоронність, а вжиття заходів з боку поклажодавця очікувати неможливо, зберігач має право продати річ або її частину.

Якщо зазначені обставини виникли з причин, за які зберігач не відповідає, він має право відшкодувати свої витрати з суми виторгу, одержаної від продажу речі.

Звісно, наявність зазначених обставин має довести зберігач, і йому доведеться докласти значних зусиль, щоб довести зазначене.

На яких засадах здійснюють розрахунки між сторонами договору?

Плату за зберігання та строки її внесення встановлюють договором зберігання.

Якщо зберігання припинилося достроково через обставини, за які зберігач не відповідає, він має право на пропорційну частину плати.

Витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання (про це треба окремо зазначити у договорі). Крім того, витрати, які сторони не могли передбачити під час укладання договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовують понад плату, яка належить зберігачеві. У разі безоплатного зберігання поклажодавець також зобов’язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поклажодавець зобов’язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання. У випадку, коли поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов’язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Зберігач, відповідно, зобов’язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду й такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, у якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач також зобов’язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі.

У нотатки

За згодою поклажодавця зберігач в процесі зберігання має право змішати речі одного роду та однієї якості, які передані на зберігання (наприклад, зерно).

Професійний зберігач відповідає за втрату або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося:

– через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати;

– внаслідок нездоланної сили;

– внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця.

Однак після закінчення строку зберігання зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовує зберігач:

1) у разі втрати (нестачі) речі – у розмірі її вартості;

2) у разі пошкодження речі – у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

З іншого боку, поклажодавець зобов’язаний відшкодувати зберігачеві збитки, завдані властивостями речі, переданої на зберігання, якщо зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати про ці властивості (наприклад, на зберігання було передано їдку речовину, яка роз’їла тару в період зберігання і завдала шкоди сховищу).

Які можна виділити особливості у зберіганні речей на складі?

Так, є такий різновид договору зберігання, як договір складського зберігання, за яким товарний склад зобов’язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Під товарним складом розуміють організацію, яка зберігає товар та надає послуги, пов’язані зі зберіганням, на засадах підприємницької діяльності. Товарний склад є складом загального користування, якщо, відповідно до закону, інших нормативно-правових актів або дозволу (ліцензії), він зобов’язаний приймати на зберігання товари від будь-якої особи.

Договір складського зберігання укладають у письмовій формі. Письмову форму договору складського зберігання вважають дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

У нотатки

Якщо товарний склад має право розпоряджатися речами, визначеними родовими ознаками, до відносин сторін застосовують положення про договір позики, а час та місце повернення товарів визначають загальними положеннями про зберігання.

Товарний склад зобов’язаний своїм коштом оглянути товар під час прийняття його на зберігання для визначення його кількості та зовнішнього стану. Крім того, він зобов’язаний надавати поклажодавцеві можливість оглянути товар або його зразки протягом усього часу зберігання, а якщо предметом зберігання є речі, визначені родовими ознаками, – взяти проби та вжити заходів, необхідних для забезпечення його схоронності.

Товарний склад або поклажодавець під час повернення товару має право вимагати його огляду та перевірки якості. Витрати, пов’язані з оглядом речей, несе сторона, яка вимагала огляду та перевірки.

У нотатки

Якщо під час повернення товару він не був спільно оглянутий або перевірений товарним складом та поклажодавцем, поклажодавець має заявити про нестачу або пошкодження товару у письмовій формі одночасно з його одержанням, а щодо нестачі та пошкодження, які не могли бути виявлені за звичайного способу прийняття товару, – протягом трьох днів після його одержання.

У разі відсутності заяви поклажодавця вважається, що товарний склад повернув товар відповідно до умов договору!

Якщо для забезпечення схоронності товару потрібна негайна зміна умов його зберігання, товарний склад зобов’язаний самостійно вжити відповідних невідкладних заходів та повідомити про них поклажодавця. У разі виявлення пошкоджень товару склад зобов’язаний негайно скласти акт і того ж дня повідомити про це поклажодавця.

На підтвердження прийняття товару товарний склад видає один із таких складських документів:

• складську квитанцію;

• просте складське свідоцтво;

• подвійне складське свідоцтво.

У нотатки

Товар, прийнятий на зберігання за простим або подвійним складським свідоцтвом, може бути предметом застави протягом строку зберігання товару на підставі застави цього свідоцтва.

Складовими подвійного складського свідоцтва є складське свідоцтво та заставне свідоцтво (варант), які можуть бути відокремлені одне від одного і є іменними.

Просте складське свідоцтво видають на пред’явника.

Які можна виділити особливості у разі передання речей до ломбарду?

Договір зберігання речі, прийнятої ломбардом від фізичної особи, оформляють, видаючи іменну квитанцію. Ціну речі визначають за домовленістю сторін.

Річ, яку поклажодавець не забрав із ломбарду після спливу трьох місяців від дня закінчення строку договору зберігання, може бути продана ломбардом у порядку, встановленому законом. Із суми виторгу, одержаної від продажу речі, вираховують плату за зберігання та інші платежі, які належить зробити ломбардові. Залишок суми виторгу повертають поклажодавцеві.

Що можна сказати про зберігання в банку?

Банк може прийняти на зберігання документи, цінні папери, дорогоцінні метали, каміння, інші коштовності та цінності. Банк може також бути уповноважений поклажодавцем на вчинення правочинів з цінними паперами, прийнятими на зберігання.

Укладення договору зберігання цінностей у банку засвідчують шляхом видання банком поклажодавцеві іменного документа, пред’явлення якого є підставою для повернення цінностей поклажодавцеві.

Банк може передати поклажодавцеві індивідуальний банківський сейф (його частину або спеціальне приміщення) для зберігання у ньому цінностей та роботи з ними. Для цього банк видає поклажодавцеві ключ від сейфа, картку, що ідентифікує поклажодавця, або інший знак або документ, що посвідчує право його пред’явника на доступ до сейфа та одержання з нього цінностей.

Банк приймає від поклажодавця цінності, контролює їх поміщення у сейф та одержання їх із сейфа.

Крім того, окремі банки практикують послуги надання індивідуального банківського сейфа, який банк не охороняє. До такого договору про надання особі банківського сейфа без відповідальності банку за вміст сейфа застосовують положення про майновий найм (оренду).

Які особливості зберігання в камерах схову (різноманітних транспортних організацій та установ)?

Камери схову загального користування, що перебувають у віданні організацій, підприємств транспорту, зобов’язані приймати на зберігання речі пасажирів та інших осіб незалежно від наявності у них проїзних документів. На підтвердження прийняття речі на зберігання до камери схову (крім автоматичних камер) поклажодавцеві видають квитанцію або номерний жетон.

У разі втрати, нестачі або пошкодження речі, зданої до камери схову, збитки, завдані поклажодавцеві, відшкодовують протягом доби від моменту пред’явлення вимоги про їх відшкодування у розмірі суми оцінювання речі, здійсненого під час передання її на зберігання.

У нотатки

Строк, протягом якого камера схову зобов’язана зберігати річ, встановлюють на основі правил, які видають відповідно до транспортних кодексів (статутів), або за домовленістю сторін. Якщо сторона не забрала річ у встановлені строки, камера схову зобов’язана зберігати її протягом трьох місяців. Після спливу цього строку річ може бути продана у порядку, встановленому законом.

Якщо ви втратили квитанцію або номерний жетон, вам все одно повинні видати річ, здану до камери схову, але після надання доказів, що ця річ належить саме вам.

До договору про зберігання речі в автоматичних камерах схову застосовують положення про майновий найм (оренду).

Які існують інші випадки зберігання?

Зберігання речей у гардеробі організації – один із найбільш поширених випадків зберігання речей. Зберігачем речі, зданої у гардероб організації, є ця організація. Зберігач речі, зданої до гардеробу, незалежно від того, здійснюється зберігання за плату чи безоплатно, зобов’язаний вжити усіх необхідних заходів щодо забезпечення схоронності речі.

Під час перевезення пасажира перевізник зобов’язаний забезпечити схоронність валізи (сумки), особистих речей пасажира (крім дорогоцінностей та грошей), які пасажир перевозить у відведеному місці.

Готель (а так само гуртожиток, мотель, будинок відпочинку, пансіонат, санаторій та інші організації, у приміщеннях яких особа тимчасово проживає) відповідає за схоронність речей, внесених до готелю особою, яка проживає у ньому. Річ вважають такою, що внесена до готелю, якщо вона передана працівникам готелю або перебуває у відведеному для особи приміщенні. Крім того, готель відповідає за втрату грошей, інших цінностей (цінних паперів, коштовностей) лише за умови, що вони були окремо передані готелю на зберігання. У разі втрати чи пошкодження речі особа зобов’язана негайно повідомити про це готель.

У нотатки

Якщо до закінчення строку проживання особа не висунула свої вимоги до готелю, вважається, що її речі не були втрачені чи пошкоджені!

Якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб’єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним. За цим договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов’язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчують квитанцією (номером, жетоном).

Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їхніми членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу.

Зразки документів

Договір зберігання

м. Харків 22 квітня 2011 р.

Ми, що нижче підписалися:

ТОВ «Харківський міський художній музей» (м. Харків, вул. Центральна, 145, код ЄДРПОУ 12312323) у особі директора В. К. Свідомого, що діє на підставі Статуту (далі – Зберігач),

та

Сидоров Сидір Сидорович, що проживає в м. Харкові за адресою: вул. Заводська, буд. 34, кв. 41, індивідуальний ідентифікаційний номер № 0987654321 (далі – Поклажодавець),

діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам’яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені із приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нами правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей Договір про таке:

1. ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ

1.1. У порядку та на умовах, визначених цим Договором, за актом приймання-передання Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на зберігання протягом строку цього Договору колекцію картин Поклажодавця за списком, який є невід’ємною частиною цього Договору, загальною вартістю 150 000 грн.

1.2. Зберігання за цим Договором є безоплатним.

2. ПРАВА ТА ОБОВ’ЯЗКИ ЗБЕРІГАЧА

2.1. Зберігач зобов’язаний:

2.1.1. Вживати всіх необхідних заходів щодо забезпечення схоронності майна протягом строку зберігання.

2.1.2. Зберігати майно окремо від інших речей з дотриманням усіх необхідних умов, які забезпечують збереження майна Поклажодавця.

2.1.3. Нести відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження майна Поклажодавця, переданого на зберігання Зберігачеві, згідно із цим Договором та чинним законодавством України від моменту одержання майна від Поклажодавця та до моменту його повернення Поклажодавцеві.

2.1.4. Повернути майно Поклажодавцеві на першу вимогу останнього.

2.2. Якщо після приймання Зберігачем майна, яке передає Поклажодавець на зберігання, у цьому майні виявляться пошкодження або недоліки, котрі можуть бути виявлені під час поверхневого огляду, а також у випадку спричинення будь-ким пошкоджень майна Поклажодавця Зберігач зобов’язаний вжити заходів щодо охорони прав Поклажодавця, зібрати необхідні докази і повідомити Поклажодавця про такі порушення. Якщо Зберігач своєчасно не повідомить про це Поклажодавця, він несе відповідальність за збитки, завдані Поклажодавцеві через таке неповідомлення.

2.3. Зберігач не має права користуватись майном, крім випадків, узгоджених з Поклажодавцем, за умови, що таке узгодження оформлюють письмово.

2.4. Зберігач не має права передавати майно у користування третім особам.

3. ОБОВ’ЯЗКИ ПОКЛАЖОДАВЦЯ

3.1. Поклажодавець зобов’язаний:

3.1.1. Передати Зберігачеві майно на зберігання не пізніше ніж через 15 календарних днів після набрання чинності цим Договором.

3.1.2. Забрати у Зберігача майно до завершення строку цього Договору.

3.2. Поклажодавець має право у будь-який час вимагати у Зберігача повернення майна, яке перебуває на зберіганні (всього або його частини).

4. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СТОРІН

4.1. У випадку порушення Договору, Сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним законодавством України.

4.1.1. Порушенням Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору.

4.1.2. Сторони не несуть відповідальності за порушення Договору, якщо воно сталося не з їхньої вини (умислу або через необережність).

4.1.3. Сторона вважається невинуватою і не несе відповідальності за порушення Договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього Договору.

4.2. Зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність майна з моменту передання майна на зберігання і до моменту його повернення Поклажодавцеві. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження майна, яке передане на зберігання, або його частини Зберігач повинен відшкодувати Поклажодавцеві всі пов’язані з цим збитки.

4.3. У випадку неповернення майна Поклажодавцеві на першу вимогу Зберігач повинен виплатити Поклажодавцеві штраф у розмірі 0,5 % від вартості майна за кожний день затримки.

4.4. Якщо Зберігач зазнає в результаті зберігання майна збитків внаслідок властивостей майна, про які він не знав і не повинен був знати, Поклажодавець повинен відшкодувати Зберігачеві ці збитки.

5. ВИРІШЕННЯ СПОРІВ

5.1. Усі спори, що виникають стосовно цього Договору або пов’язані із ним, вирішують шляхом переговорів між Сторонами. Якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, його вирішують в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору відповідно до чинного законодавства України.

6. ДІЯ ДОГОВОРУ

6.1. Цей Договір вважають укладеним, і він набирає чинності від моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін.

6.2. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього Договору, та завершується 22.03.2013 р.

6.3. Закінчення строку цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

6.4. Якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним законодавством України, зміни у цей Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, яку оформлюють додатковою угодою до цього Договору.

6.5. Зміни у цей Договір набирають чинності від моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або чинному законодавстві України.

6.6. Якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним законодавством України, цей Договір може бути розірваний тільки за домовленістю Сторін, яку оформлюють додатковою угодою до цього Договору.

6.7. Цей Договір вважають розірваним від моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному законодавстві України.

7. ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ

7.1. Усі правовідносини, що виникають з цього Договору або пов’язані із ним, у тому числі пов’язані із дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього Договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення Договору, регульовані цим Договором та відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обороту, які застосовують до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

7.2. Після підписання цього Договору всі попередні переговори за ним, листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні або письмові домовленості Сторін з питань, що так чи інакше стосуються цього Договору, втрачають юридичну силу, але їх можуть враховувати під час тлумачення умов цього Договору.

7.3. Сторони несуть повну відповідальність за правильність вказаних ними у цьому Договорів реквізитів та зобов’язуються своєчасно у письмовій формі повідомляти іншу Сторону про їх зміну, а в разі неповідомлення несуть ризик настання пов’язаних із ним несприятливих наслідків.

7.4. Відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цим Договором однією зі Сторін до третіх осіб допускається виключно за умови письмового погодження цього із іншою Стороною.

7.5. Додаткові угоди та додатки до цього Договору є його невід’ємними частинами і мають юридичну силу в разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані Сторонами та скріплені їхніми печатками.

7.6. Всі виправлення за текстом цього Договору мають юридичну силу. Їх можуть враховувати виключно за умови, що вони в кожному окремому випадку датовані, засвідчені підписами Сторін та скріплені їхніми печатками.

7.7. Цей Договір складено за цілковитого розуміння Сторонами його умов та термінології українською мовою у двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, – по одному для кожної із Сторін.

МІСЦЕЗНАХОДЖЕННЯ І РЕКВІЗИТИ СТОРІН

__________________________________

Договір складського зберігання

м. Харків 22 квітня 2011 р.

Ми, що нижче підписалися:

Товариство із обмеженою відповідальністю «Східний склад» (м. Харків, вул. Окраїнна, 45-а, код ЄДРПОУ 13313333) у особі директора К. І. Польового, що діє на підставі Статуту (далі – Товарний склад),

та

фізична особа – підприємець Іванов Іван Іванович (проживає в м. Харкові, вул. Сільська, буд. 34, кв. 41, індивідуальний ідентифікаційний номер № 1234567890), яка діє на підставі свідоцтва про державне реєстрування серія В01 № 1234567890 від 08.08.2008 р. (далі – Поклажодавець),

(у подальшому разом іменують Сторони, а кожна окремо – Сторона)

уклали цей Договір складського зберігання (надалі іменують Договір) про таке.

1. ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ

1.1. У порядку та на умовах, визначених цим Договором, Товарний склад зобов’язується за плату зберігати товар, переданий йому Поклажодавцем (далі – товар), і повернути цей товар Поклажодавцеві у схоронності.

1.2. За цим Договором на зберігання передають такий товар:

Труба водогазопровідна:

Найменування

м/п

Сума/грн

Труба Ду д 15 × 2,5

200

1538

Труба Ду д 32 × 2,8

200

3710

Труба Ду д 50 × 3,0

100

2908

Усього:

8156

1.2.1. Докладний перелік майна, що передають на зберігання, його кількість і оцінка мають бути визначені в складських документах, які видає Товарний склад Поклажодавцеві безпосередньо після передання товару на зберігання (подвійне складське свідоцтво).

1.3. Строк зберігання – 6 місяців.

1.4. Товар зберігають у складському приміщенні за адресою: м. Харків, вул. Окраїнна, 45-а.

1.5. Товар передають на зберігання протягом 24 годин від моменту підписання цього Договору.

1.6. Товарний склад зобов’язується забезпечити вологість у приміщенні, яка не перевищує чинні нормативи.

1.7. Після закінчення строку зберігання товар Поклажодавець повинен забрати товар протягом 12 годин.

1.8. Товар, прийнятий на зберігання за подвійним складським свідоцтвом, може бути предметом застави протягом строку зберігання шляхом застави відповідного свідоцтва.

1.9. Власник складського та заставного свідоцтва має право розпоряджатися товаром, що зберігають на складі, у повному обсязі.

1.10. Власник лише складського свідоцтва має право розпоряджатися товаром, але не може взяти його зі складу до погашення кредиту, виданого за заставним свідоцтвом.

1.11. Власник лише заставного свідоцтва має право застави на товар на суму виданого за заставним свідоцтвом кредиту та відсотків за ним. У разі застави майна про це роблять відмітку на складському свідоцтві.

1.12. Товарний склад видає товар власникові складського та заставного свідоцтва (подвійного складського свідоцтва) не інакше як в обмін на обидва свідоцтва разом.

1.13. Власникові складського свідоцтва, який не має заставного свідоцтва, але сплатив суму боргу за ним, видає товар Товарний склад не інакше як в обмін на складське свідоцтво та за умови надання разом з ним квитанції про сплату всієї суми боргу за заставним свідоцтвом.

1.14. Товарний склад, що видав товар володільцеві складського свідоцтва, який не має заставного свідоцтва та не вніс суму боргу за ним, несе відповідальність перед власником заставного свідоцтва за платіж усієї забезпеченої за ним суми.

1.15. Власник складського та заставного свідоцтва має право вимагати видання товару частинами. При цьому в обмін на первісні свідоцтва йому видають нові свідоцтва на товар, що залишився на складі.

1.16. Під час передання товару на зберігання третій особі Товарним складом, якщо він вимушений зробити це в інтересах Поклажодавця і не має можливості отримати його згоду, умови цього Договору зберігають чинність і Товарний склад відповідає за дії особи, якій він передав товар на зберігання.

1.17. У разі коли товар, що є на зберіганні, пошкоджений або ж виникла реальна загроза його пошкодження, а також якщо виникли інші обставини, що не дають змоги забезпечити схоронність товару, а вжиття заходів з боку Поклажодавця очікувати неможливо, Товарний склад має право продати товар чи його частину самостійно. Якщо зазначені причини виникли з підстав, за які Товарний склад не відповідає, він має право за рахунок купівельної ціни відшкодувати свої витрати з продажу товару.

1.18. Товар повертають Поклажодавцеві в такому стані, у якому його було прийнято на зберігання, з урахуванням зміни його природних властивостей.

2. ПРАВА ТА ОБОВ’ЯЗКИ СТОРІН

2.1. Товарний склад зобов’язаний:

2.1.1) під час приймання товару провести своїм коштом огляд товару, визначити його кількість та зовнішній стан;

2.1.2) повідомити Поклажодавця про самостійно вжиті негайні заходи, що змінюють умови зберігання та спрямовані на забезпечення збереження товару шляхом письмового повідомлення поштою за нижченаведеними реквізитами;

2.1.3) у разі виявлення пошкодження товару скласти про це акт і негайно повідомити Поклажодавця по телефону за нижченаведеними реквізитами;

2.1.4) видати Поклажодавцеві подвійне складське свідоцтво, що підтверджує приймання товару на зберігання;

2.1.5) надавати можливість Поклажодавцю здійснювати огляд товару;

2.1.6) вживати всіх заходів щодо забезпечення схоронності товару.

2.2. Кожна зі Сторін під час повернення товару після закінчення строку зберігання має право вимагати його огляду та перевірки якості. При цьому пов’язані з цим витрати несе Сторона, яка вимагає такого огляду та перевірки.

2.3. Якщо під час повернення товару його не було спільно оглянуто або перевірено Сторонами, заява про нестачу або пошкодження майна внаслідок його неналежного зберігання має бути зроблена Поклажодавцем у письмовій формі під час одержання товару, а щодо нестачі та пошкодження, які не могли бути виявлені за звичайного способу приймання товару, – протягом трьох календарних днів після його одержання.

2.3.1. У випадку відсутності заяви Поклажодавця, передбаченої п. 2.3 цього Договору, вважається, що товар був повернений Товарний складом відповідно до умов цього Договору.

2.4. Якщо для забезпечення схоронності товару необхідною є термінова зміна умов зберігання, Товарний склад зобов’язаний вжити термінових заходів щодо забезпечення належного зберігання та сповістити про них Поклажодавця.

2.5. Товарний склад зобов’язаний на першу вимогу Поклажодавця повернути йому товар, навіть коли передбачений Договором строк його зберігання не закінчився.

3. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СТОРІН ЗА ПОРУШЕННЯ ДОГОВОРУ

3.1. У випадку порушення Договору Сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним законодавством України.

3.1.1. Порушенням Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору.

3.2. Товарний склад відповідає за втрату (нестачу, знищення) або пошкодження (псування) товару, якщо не доведе, що це сталося внаслідок нездоланної сили, або через такі властивості товару, про які Товарний склад, приймаючи їх на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи через грубу необережність.

4. РОЗМІР ПЛАТИ ЗА ЗБЕРІГАННЯ ТА ПОРЯДОК ЇЇ СПЛАТИ

4.1. Плата за зберігання товару становить 2000 грн (дві тисячі гривень) та підлягає сплаті Поклажодавцю шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок Товарного складу не пізніше ніж через три дні після набуття чинності цим договором.

4.2. Витрати Товарного складу на зберігання відшкодовують у розмірі, порядку та у строки, передбачені в додатку № 1 до цього Договору.

5. ВИРІШЕННЯ СПОРІВ

5.1. Усі спори, що виникають з цього Договору або пов’язані із ним, вирішують шляхом переговорів між Сторонами.

5.2. Якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, його вирішують у судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору відповідно до чинного законодавства України.

6. ДІЯ ДОГОВОРУ

6.1. Цей Договір вважають укладеним, і він набирає чинності від моменту його підписання Сторонами та його скріплення печатками Сторін.

6.2. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього Договору, та закінчується після того, як товар буде повернуто Поклажедавцеві

6.3. Закінчення строку цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

6.4. Якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним законодавством України, зміни у цей Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, яку оформлюють додатковою угодою до цього Договору.

6.5. Зміни до цього Договору набирають чинності від моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або чинному законодавстві України.

6.6. Якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним законодавством України, цей Договір може бути розірваний тільки за домовленістю Сторін, яку оформлюють додатковою угодою до цього Договору.

6.7. Цей Договір вважають розірваним від моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або чинному законодавстві України.

7. ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ

7.1. Усі правовідносини, що виникають з цього Договору або пов’язані із ним, у тому числі пов’язані із дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього Договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення Договору, регульовані цим Договором та відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обороту, які застосовують до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

7.2. На момент укладення цього Договору Товарний склад є платником податку на прибуток підприємств на загальних умовах.

7.3. Після набрання чинності цим Договором всі попередні переговори за ним, листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні або письмові домовленості Сторін з питань, що так чи інакше стосуються цього Договору, втрачають юридичну силу, але їх можуть брати до уваги під час тлумачення умов цього Договору.

7.4. Сторони несуть повну відповідальність за правильність вказаних ними у цьому Договорі реквізитів та зобов’язуються своєчасно у письмовій формі повідомляти іншу Сторону про їх зміну, а в разі неповідомлення несуть ризик настання пов’язаних із цим несприятливих наслідків.

7.5. Відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цим Договором однією із Сторін до третіх осіб допускають виключно за умови письмового погодження цього із іншою Стороною.

7.6. Додаткові угоди та додатки до цього Договору є його невід’ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані Сторонами та скріплені їхніми печатками.

7.7. Всі виправлення за текстом цього Договору є чинними силу та можуть братися до уваги виключно за умови, що вони у кожному окремому випадку датовані, засвідчені підписами Сторін та скріплені їхніми печатками.

7.8. Цей Договір складений за повного розуміння Сторонами його умов та термінології українською мовою у двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, – по одному для кожної із Сторін.

МІСЦЕЗНАХОДЖЕННЯ І РЕКВІЗИТИ СТОРІН

Спадкування

Спадкуванням є перехід прав та обов’язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування прийшло у наше сучасне спадкове право з римського права, яке й надало йому визначення. Становлення українського спадкового права було доволі тривалим, при цьому основні ознаки було взято від римського спадкового права.

Спадкове право можна вважати інститутом цивільного права України, оскільки воно має всі його ознаки, зокрема є системою пов’язаних між собою цивільно-правових норм, що регулюють певну групу однорідних суспільних відносин (встановлюють порядок переходу прав та обов’язків померлої особи за правом спадкування).

На законодавчому рівні питання спадкування урегульовані ЦКУ, Законом України «Про нотаріат». Крім того, у судовій практиці керуються постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та іншими нормативно-правовими актами.

Як визначають спадкодавця та спадкоємця?

Спадкодавець – це фізична особа, майно якої після її смерті переходить у спадщину до іншої особи чи до інших осіб.

Спадкодавцем може бути тільки фізична особа. Причому вона може бути спадкодавцем незалежно від віку, статі, стану здоров’я тощо. Отже, спадкування відбувається як після смерті дієздатних, так і недієздатних громадян. Однак заповідати майно може лише дієздатна особа. Підприємства, організації не можуть бути спадкодавцями, після припинення юридичних осіб спадкування не відбувається, їх майно розподіляється за зовсім іншою процедурою.

Спадкоємець – це особа, яка у випадку смерті того чи іншого громадянина набуває права одержати його спадкове майно.

Спадкоємцем може бути громадянин, юридична особа, а також держава. Громадянин може стати спадкоємцем незалежно від віку, статі, стану здоров’я тощо (спадкоємцями, як і спадкодавцями можуть бути не тільки дієздатні, але й недієздатні громадяни, в останньому випадку відповідні дії, необхідні для прийняття спадщини, здійснюють їх законні представники – батьки, усиновителі, опікуни).

Відповідно до статті 1222 ЦКУ, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин.

Усиновлений та його нащадки, з одного боку, та усиновлювач і його родичі – з другого, прирівнюються до родичів за походженням.

У нотатки

Законом передбачено певні умови, за яких спадкоємець усувається від спадщини.

Так, не мають права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця чи кого-небудь зі спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Єдиний виняток, якщо, знаючи про це, спадкодавець таки призначив їх своїми спадкоємцями за заповітом.

Не мають права спадкувати за законом (тільки за заповітом) також:

– особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або збільшенню їхньої частки у спадщині;

– батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини;

– батьки та повнолітні діти, а також інші особи, які ухилялися від виконання обов’язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом;

– особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду.

За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася надавати допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво перебував у безпорадному стані.

Якщо спадкоємців немає, або жоден із спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені спадкодавцем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Що розуміють під спадковим майном?

Спадкове майно – це сукупність прав та обов’язків спадкодавця, які переходять після його смерті до спадкоємців. Для визначення цього поняття застосовують також і такі терміни, як «спадщина» або «спадкова маса». Серед майнових прав, що у складі спадкового майна переходять до спадкоємців, насамперед слід назвати право власності на різноманітне майно: на будинок, дачу, автомашину, заощадження, предмети домашньої обстановки та особистого вжитку, інші речі, які є об’єктом права власності громадян. До майнових прав, що входять у спадщину, належить не тільки право власності на майно, а й право вимоги, що випливає з укладених спадкодавцем договорів (договору купівлі-продажу, договору позики, договору схову тощо).

Наприклад, громадянин за договором позики передав комусь певну суму грошей. Якщо позикодавець помре до того, як позичальник поверне йому позичені гроші, то право вимоги від боржника повернення боргу переходить до спадкоємців позикодавця.

Як уже було зазначено, до складу спадкового майна входять і борги спадкодавця, вони переходять після його смерті до спадкоємців за умови виконання кредитором певної процедури, яку ми розглянемо згодом.

Не всі майнові права і обов’язки померлого можуть переходити до інших осіб у спадщину. Зокрема, не переходять до спадкоємців майнові права та обов’язки, що тісно пов’язані з особою спадкодавця. Класичний приклад – права і обов’язки, що виникають з договору доручення, окрім права на одержання обумовленої винагороди за виконання доручення. Не переходять до спадкоємців права спадкодавця на одержання аліментів, право на пенсію, право на відшкодування завданої здоров’ю спадкодавця шкоди, право членства в кооперативній чи іншій громадській організації, оскільки всі ці права тісно пов’язані з особою спадкодавця.

До складу спадщини входять не тільки майнові права спадкодавця, а й деякі немайнові права. Так, деякі особисті права автора можуть переходити до спадкоємців у порядку спадкування, зокрема до спадкоємців переходить на певний час право вирішувати питання щодо можливості видання твору та деякі інші особисті права автора.

Нормами спадкового права України передбачено дві підстави спадкування: спадкування за законом і спадкування за заповітом.

Коли спадкування проводять за законом?

Спадкування за законом відбувається, коли спадкодавець протягом життя не потурбувався про питання розподілу спадщини і не залишив заповіту (або особи, зазначені у заповіті, не прийняли спадщину з будь-яких причин), і є фактично розподілом спадщини суто за встановленими Цивільним кодексом правилами.

Так, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги (або усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття).

Наприклад, якщо після смерті особи у неї залишився батько (спадкоємець 1-ї черги) та брат з сестрою (спадкоємці 2-ї черги), останні отримають право на спадщину тільки у випадку, коли батько відмовиться від спадщини, не прийме її або буде від неї усунений у судовому порядку.

Але майте на увазі: особа, черга спадкування якої так і не наступила, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із іншими спадкоємцями за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Які черги спадкоємців встановлено законодавством?

Черговість спадкування за законом така:

• Перша черга:

– діти (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті);

– подружжя;

– батьки.

• Друга черга:

– рідні брати та сестри;

– баба та дід.

У нотатки

Брати і сестри можуть бути повнорідними і неповнорідними. Повнорідними є брати й сестри, які мають спільного батька і спільну матір. Неповнорідні брати й сестри поділяються на єдинокровних, які мають спільного батька і різних матерів, та єдиноутробних, які мають спільну матір, але різних батьків. Право на спадкування отримують як повнорідні, так і неповнорідні брати й сестри.

• Третя черга:

– рідні дядько та тітка спадкодавця.

• Четверта черга:

– особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім’єю не менш ніж п’ять років до часу відкриття спадщини.

• П’ята черга (решта спадкоємців):

– інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначають за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця, але народження власне спадкодавця тут не береться до уваги);

– утриманці спадкодавця, які не були членами його сім’ї (утриманцем вважають неповнолітню або непрацездатну особу, яка не була членом сім’ї спадкодавця, але не менш ніж п’ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування).

Що означає «спадкувати за правом представлення»?

У цьому випадку йдеться про таку особливість спадкування за законом, яка полягає у тому, що:

– внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини;

– прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини;

– племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини;

– двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини;

Залишилося питання: як саме розподіляється спадщина між спадкоємцями за законом?

Відповідь проста: порівну. Усі спадкоємці черги, допущеної до спадкування, за законом мають рівні частки у спадщині.

Виняток становить спадкування за правом представлення. Якщо таке спадкування здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.

Чим відрізняється спадкування за заповітом?

Закон надає кожному громадянину можливість на випадок смерті розпоряджатися своїм майном.

Заповіт – особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладання, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Порушення зазначеної форми тягне за собою недійсність (нікчемність) заповіту. Якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності заповіт має право підписати інша особа в присутності нотаріуса або іншої службової особи, яка має право посвідчувати цей документ (але не особа, на користь якої його зроблено).

Закон допускає можливість посвідчення заповіту, крім нотаріальної контори, й іншими органами і посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251–1252 ЦК. Зокрема, до нотаріально посвідчених заповітів прирівнюються заповіти громадян, що перебувають на лікуванні в лікарнях, проживають у будинках для людей похилого віку, перебувають під час плавання на морських суднах, заповіти військовослужбовців, заповіти громадян, які перебувають в експедиціях, заповіти осіб, які перебувають у місцях позбавлення волі тощо, посвідчені замість нотаріуса визначеним законодавством колом посадових осіб.

Заповіт складають у двох примірниках. Один із них зберігається у нотаріальній конторі, другий видають заповідачеві.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Спадкоємцями за заповітом можуть бути будь-які особи, незалежно від того, чи є вони в переліку спадкоємців за законом, чи їх немає. Цими особами, як уже зазначалося раніше, можуть бути не лише громадяни, а й юридичні особи, а також держава. Спадкодавець може розподілити майно між спадкоємцями за законом або сторонніми особами в будь-яких частках.

Заповідач може в будь-який час відмінити свій заповіт, внести в нього зміни або заповісти своє майно іншій особі. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в тій частині, у якій він йому суперечить.

Чи можна позбавити за заповітом спадщини?

Так, заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Слід розрізняти пряме й побічне позбавлення спадщини, оскільки наслідки будуть неоднакові. Наприклад, коли спадкодавець, що має дружину і доньку, зазначить у заповіті, що все своє майно він залишає дружині, то, якщо дружина не відмовиться від спадщини, донька фактично буде позбавлена спадщини. Таке позбавлення називають побічним.

Однак заповідач у заповіті може прямо вказати, що доньку він позбавляє права спадкоємства. У цьому випадку ми маємо пряме позбавлення спадщини – донька так само нічого не одержить у спадщину, проте коли б дружина відмовилась від спадщини, долю спадкового майна в першому і другому випадку вирішували б по-різному.

У разі побічного позбавлення спадщини все майно перейшло б до доньки, у разі прямого позбавлення спадщини донька не одержала би нічого і майно перейшло б за законом до спадкоємців другої, третьої і т. ін. черги.

Кому надають обов’язкову частку спадщини?

Як вже зазначалося вище, заповідач має повне право розпорядитися свої майном на випадок смерті так, як він забажає, за одним лише винятком. Є категорія осіб, які мають право на обов’язкову частку спадщини. Вони успадковують незалежно від змісту заповіту половину частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом. Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом.

У нотатки

Розмір обов’язкової частки у спадщині може бути зменшений у судовому порядку з урахуванням стосунків між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

У чому полягають додаткові можливості заповіту?

Закон надає заповідачеві право розпорядитися, до кого перейде його майно, якщо зазначений у заповіті спадкоємець помре до відкриття спадщини або не прийме її чи буде усунений від права на спадкування. Наприклад, заповідач може вказати, що він все своє майно заповідає дружині, а якщо б вона померла до відкриття спадщини чи відмовилась від неї, він майно заповідає брату. Таке розпорядження називається підпризначенням спадкоємця.

Також заповідач має право зобов’язати спадкоємців за заповітом виконати дію на користь однієї або кількох осіб. Такі особи називаються відказоодержувачами, а саме розпорядження – заповідальним відказом.

Відказоодержувачами можуть бути як особи, що входять в коло спадкоємців за законом, так і особи, що не є спадкоємцями за законом. Суттю (предметом) заповідального відказу може бути передання відказоодержувачеві у власність або за іншим речовим правом майнового права або речі, що входить або не входить до складу спадщини.

У нотатки

Так, заповідаючи все своє майно дружині, спадкодавець може зобов’язати її щомісяця виплачувати певне утримання його братові.

Внаслідок такого розпорядження відказоодержувач набуває права вимоги до спадкоємця, що прийняв спадщину, обтяжену заповідальним відказом. Проте спадкоємець, на якого покладено заповідачем виконання заповідального відказу, зобов’язаний виконати його лише в межах дійсної вартості спадкового майна, що перейшло до нього. У випадку смерті спадкоємця, на якого було покладено виконання заповідального відказу, або неприйняття ним спадщини зобов’язання виконання заповідального відказу переходить до інших спадкоємців, які одержали його частку.

У нотатки

Законодавством спеціально передбачено можливість покласти на спадкоємця обов’язок надати іншій особі право довічного користування будинком, оскільки такі заповідальні відкази часто трапляються у повсякденному житті та зачіпають істотні інтереси відказоодержувачів. У статті 1238 Цивільного кодексу України зазначено, що заповідач має право покласти на спадкоємця, до якого переходить жилий будинок, зобов’язання надати іншій особі довічне користування цим будинком або певною його частиною (але це право не поширюється на родичів цієї третьої особи). У разі наступного переходу права власності на будинок або на відповідну частину будинку до іншої особи право довічного користування зберігає силу, тобто, навіть коли спадкоємець, який одержав у спадщину будинок, продасть чи подарує його іншій особі, відказоодержувач зберігає право користування цим будинком або його частиною відповідно до змісту заповідального відказу.

Крім того, заповідач може покласти на спадкоємця виконання будь-яких дій, спрямованих на здійснення будь-якої загальнокорисної мети. Таке розпорядження називається покладанням. Наприклад, заповідаючи комусь бібліотеку, спадкодавець має право зобов’язати цього спадкоємця дозволити студентам навчального закладу, де працював за життя спадкодавець, користуватися нею. Отже, покладання переслідує деякі загальнокорисні цілі, внаслідок чого його виконання мають право вимагати інші спадкоємці, організації, що зацікавлені у виконанні покладання, а також прокурор. На відміну від заповідального відказу, покладання може мати і немайновий характер.

Виконання заповіту переважно здійснюється призначеними спадкодавцем спадкоємцями, однак заповідач має право доручити виконання заповіту особі, яка не є спадкоємцем, наприклад адвокатові. У цьому випадку, звісно, потрібна згода виконавця, яка має бути оформлена шляхом вчинення відповідного напису на заповіті чи складання окремої заяви, яку додають до заповіту.

Виконавець заповіту вчиняє безоплатно всі дії, необхідні для виконання заповіту, проте він має право на відшкодування необхідних витрат, понесених ним для охорони спадкового майна і управління цим майном. Ці втрати відшкодовують за рахунок спадкового майна. Після виконання заповіту виконавець зобов’язаний надати спадкоємцям за їхньою вимогою звіт.

Як правильно прийняти спадщину?

Для набуття спадщини необхідно дотримати кількох умов.

По-перше, це відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини визначають день смерті спадкодавця або день набуття чинності рішення суду про оголошення громадянина померлим.

По-друге, це висловлене спадкоємцем бажання прийняти спадщину, для чого він повинен протягом шести місяців (термін прийняття спадщини) подати заяву в нотаріальну контору за місцем останнього мешкання спадкодавця про бажання прийняти спадщину.

У нотатки

Спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, також вважають таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого строку він не заявив про відмову від неї. Але якщо можливі спори із іншими спадкоємцями, або є речі, які є складовою обсягу спадкової маси і підлягають подальшому державному реєструванню (зокрема, нерухомість, автомобіль, земельні ділянки тощо), наполегливо рекомендуємо подати вищевказану заяву до нотаріальної контори. Ця дія позбавить вас багатьох проблем у подальшому оформленні ваших прав на спадщину.

Прийняття спадщини не є обов’язком спадкоємця, а лише його правом.

Якщо спадкоємець протягом шести місяців не подасть заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини або фактично не вступить у володіння спадщиною, то вважається, що цей спадкоємець не прийняв спадщини. Частка спадкоємця, що не прийняв спадщини, переходить до інших спадкоємців, закликаних до спадкування. У разі неприйняття всіма спадкоємцями спадщини майно стає відумерлим і переходить у власність держави.

Якщо спадкоємець з поважних причин (тривала хвороба, тривале відрядження тощо) пропустив строк прийняття спадщини, то цей строк може бути подовжено в судовому порядку. У випадку винесення судом рішення про продовження строку на прийняття спадщини вважається, що спадкоємець прийняв її. У цьому випадку спадкоємцю не потрібно звертатися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Після закінчення терміну прийняття спадщини нотаріус видає документ про успадкування майна.

Поділ спадщини в натурі відбувається за згодою спадкоємців, а якщо виникає суперечка, то її розв’язує суд.

Як було вже сказано вище, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців виникає право, а не обов’язок прийняти її. Відмовитись від спадщини можна, подавши відповідну заяву в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини, за необхідності можна відмовитися від спадщини на користь осіб, закликаних до спадкування, а також на користь держави або громадських організацій.

Трапляються випадки, коли спадкоємець, закликаний до спадкування за заповітом чи за законом, помре після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк У такому разі права померлого спадкоємця переходять до його спадкоємців. Право померлого спадкоємця на спадкування майна може бути здійснене його спадкоємцями протягом строку, що залишився для прийняття спадщини.

Усі питання, пов’язані з переходом майна померлого до спадкоємців і документальним оформленням прав, вирішує нотаріус. Якщо між зацікавленими особами виникає спір переходу майна померлого до його спадкоємців, то в цьому випадку спірні питання вирішує суд.

Нотаріус вживає заходів щодо охорони спадкового майна, коли це потрібно в інтересах спадкоємців, держави, громадських та кооперативних організацій, відказоотримувачів чи кредиторів. Для цього майно за описом передають на зберігання родичам померлого або стороннім особам. Нотаріус встановлює коло спадкоємців, закликуваних до спадкування, визначає частку кожного з них у спадковому майні. Кожний спадкоємець, що має право на частку в спадщині, може звернутися до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини і одержати свідоцтво про право на спадщину. У ньому вказують спадкоємців, які прийняли спадщину, склад, вартість та місцезнаходження спадкового майна, розмір частки кожного зі спадкоємців.

Свідоцтво про право на спадщину видають через шість місяців від дня відкриття спадщини, оскільки лише після закінчення цього строку може бути визначене коло спадкоємців, які прийняли спадщину.

Чи відповідають спадкоємці за боргами спадкодавця?

Спадкоємець, який прийняв спадщину, а також держава, до якої перейшло спадкове майно, відповідають за боргами, що входять до спадщини, лише в межах дійсної вартості спадкового майна. Кожний зі спадкоємців відповідає за боргами спадкодавця пропорційно до одержаної частини спадкового майна. Претензії кредиторів приймають протягом шести місяців від дня відкриття спадщини.

Якщо ж протягом шестимісячного строку претензій не було пред’явлено, то кредитори втрачають належні їм права на вимоги. Але якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред’явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

У нотатки

Майте на увазі, що на спадкоємців поширюється відповідальність лише за основним боргом, а сплата неустойки (штрафу, пені) можлива лише у випадку, якщо така була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця.

Що таке спадковий договір?

За спадковим договором одна сторона (набувач) зобов’язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває права власності на майно відчужувача.

Відчужувачем у спадковому договорі є власник майна, а набувачем – інша фізична чи юридична особа, яка зобов’язується виконувати передбачені в договорі розпорядження відчужувача і набуває права власності на це майно після смерті відчужувача. Набувачем можуть бути фізична та юридична особи.

Спадковим договором на набувача може бути покладено обов’язок вчинити будь-які дії майнового і немайнового характеру за винятком тих, що принижують честь і гідність набувача чи обмежують його цивільну правоздатність.

У нотатки

Для забезпечення виконання спадкового договору на майно, визначене договором, нотаріус, який посвідчив цей договір, накладає заборону відчуження.

Заповіт, який відчужувач склав щодо майна, вказаного в спадковому договорі, втрачає чинність.

Відчужувач може зобов’язати набувача періодично сплачувати йому певну грошову суму, обробляти земельну ділянку, ремонтувати житловий будинок чи квартиру, сплачувати вартість комунальних послуг чи податки, поховати його в конкретному місці, за тим чи іншим обрядом, встановити надгробок на могилі або іншим чином увічнити його пам’ять та інше.

Набувач у спадковому договорі може бути зобов’язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру як до смерті відчужувача, так і після його смерті, тому ця умова має бути чітко конкретизована в договорі (наприклад, зобов’язання надавати певне матеріальне утримання онуці відчужувача до її повноліття).

У нотатки

Спадковий договір має певні схожі ознаки з договором довічного утримання (догляду), який ми розглядали раніше, однак суттєва відмінність між ними полягає в тому, що, на відміну від договору довічного утримання (догляду), під час при укладення спадкового договору право власності на майно, що є його предметом, переходить до набувача лише після смерті відчужувача. Крім того, обов’язки набувача майна за цим договором можуть встановлювати значно ширші, ніж у договорі довічного утримання.

Законодавством не врегульовані питання щодо того, яке саме майно може бути предметом спадкового договору та співвідношення вартості цього майна до вартості послуг, що надаватимуться набувачем, тому вважається, що предметом договору може бути будь-яке майно.

Відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя чи один із подружжя. У цьому разі предметом договору можуть бути як особисті речі кожного з них у сукупності, так і їх спільне майно, а також зобов’язання набувача щодо кожного з них або щодо обох з подружжя. В останньому випадку в договорі окремо мають бути регламентовані зобов’язання набувача у разі смерті одного з подружжя, оскільки той із подружжя, хто залишиться живим, контролюватиме виконання умов договору і матиме право вимагати його розірвання.

Під час укладання спадкового договору одним із подружжя предметом договору може бути майно, яке належить йому особисто. У разі, якщо цій особі належить частка в спільній сумісній власності подружжя, під час посвідчення договору обов’язково потрібна згода другого з подружжя.

Спадковий договір укладають у письмовій формі. Він підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недотримання цих умов договір вважають недійсним.

Водночас відчужувач має право призначити особу, яка контролюватиме виконання умов спадкового договору після його смерті. У разі, якщо така особа не буде призначена, контроль за виконанням договору здійснює нотаріус.

Спадковий договір може бути розірваний судом на вимогу відчужувача (у разі невиконання набувачем його зобов’язань) або на вимогу набувача (у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача).

Зразки документів

Заповіт

м. Харків 12 січня 2010 р.

Я, Іванов Іван Іванович, що народився 18 квітня 1950 року в м. Калуш Івано-Франківської області, проживаю в м. Харкові за адресою: вул. Сільська, буд. 12, кв. 54, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження:

все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день моєї смерті буде мені належати і на що я, згідно з чинним законодавством, матиму право, у тому числі квартиру № 54, яка розташована в місті Харкові по вулиці Сільській, буд. 12, заповідаю гр. Сидорову Сидору Сидоровичу 14 березня 1980 року народження.

На С. С. Сидорова покладаю обов’язок надати право довічного проживання в зазначеній квартирі гр. Анікіній Ганні Петрівні, 23 вересня 1955 року народження.

Зміст ст. 1241, 1254, 1307 Цивільного кодексу України мені нотаріусом роз’яснено.

Цей заповіт складено і підписано у двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні в справах Першої Харківської державної нотаріальної контори, а другий видається заповідачу.

(Я, гр. Іванов Іван Іванович, текст заповіту прочитав вголос і власноручно підписав.)

Адреси, реквізити і підписи сторін, посвідчувальний напис нотаріуса

__________________________________

Перша Харківська державна

нотаріальна контора

гр. Іванова Івана Івановича

який проживає в м. Харкові за адресою:

вул. Сільська, буд. 12, кв. 54

Заява

Я, Іванов Іван Іванович, скасовую заповіт, посвідчений нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори В. В. Бутилко 12.01.2010 року за реєстровим № 1233 від мого імені на ім’я гр. Сидорова Сидора Сидоровича 14 березня 1980 року народження.

Адреса, дата, реквізити і підпис, посвідчувальний напис нотаріуса

__________________________________

Спадковий договір

м. Харків 22 квітня 2010 р.

Ми, що нижче підписалися:

Іванов Іван Іванович, що проживає в м. Харкові за адресою: вул. Сільська, буд. 12, кв. 54, індивідуальний ідентифікаційний номер № 1234567890, (далі – Відчужувач),

та

Сидоров Сидір Сидорович, що проживає в м. Харкові за адресою: вул. Заводська, буд. 34, кв. 41, індивідуальний ідентифікаційний номер № 0987654321 (далі – Набувач),

діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам’яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені із приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нами правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей Договір про таке:

1. ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ

1.1. За цим договором Набувач зобов’язується виконувати передбачені в ньому розпорядження Відчужувача і в разі його смерті набуває права власності на належне Відчужувачеві майно – житлову квартиру (предмет договору).

1.2. Квартира, яку відчужують за цим Договором, розташована в місті Харкові по вулиці Сільській, буд. 12, кв. 54 та має такі характеристики:

кількість кімнат: 2 (дві), що позначені літерами «А-1», «А-2», туалет – «А-3», ванна кімната – «А-4», кухня – «А-5», загальною корисною площею: 55 м2, житловою площею: 35 м2.

1.3. Квартира належить Відчужувачеві на підставі свідоцтва про право на спадкування, виданого 11 липня 1990 р. 1-ю Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром № 11-122.

1.4. Відчужувач стверджує, що на момент укладення цього Договору зазначена вище квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, стосовно неї не укладено будь-яких договорів про відчуження чи щодо користування з іншими особами, як місцезнаходження юридичної особи (юридична адреса) її не використовують. Треті особи не мають права на квартиру. Договір не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦКУ). Згода іншого з подружжя Відчужувача на укладення цього Договору отримана у встановленому законом порядку. Відсутність заборони відчуження (арешту) квартири підтверджує довідка № 1213 від 12.12.2010 р.

1.5. Вартість відчужуваної квартири визначена сторонами у 180 000 грн.

1.6. Під час посвідчення цього Договору накладають заборону відчуження квартири.

2. ОБОВ’ЯЗКИ НАБУВАЧА

2.1. За життя Відчужувача на Набувача за цим договором покладено обов’язок виконувати такі дії:

– не пізніше 5 числа кожного місяця виплачувати Відчужувачу грошову суму у розмірі 500 грн. Виплата має проводитися в місті Харкові. На підтвердження одержання грошової суми Відчужувач зобов’язується видавати Набувачеві щоразу відповідну розписку;

– виконати своїм коштом капітальний ремонт квартири, яка є предметом Договору, згідно із доданим кошторисом у термін, що не перевищує одного року з моменту укладення Договору.

– сплачувати у встановлені терміни платежі за житлово-комунальні послуги, а також вартість послуг з користування електроенергією.

2.2. У разі смерті Відчужувача Набувач зобов’язаний:

– організувати поховання Відчужувача на кладовищі міста Калуш Івано-Франківської області

– письмово повідомити про факт смерті Відчужувача осіб за переліком, що додано до Договору.

3. ВИНИКНЕННЯ ПРАВА ВЛАСНОСТІ

Право власності на майно, що є предметом цього договору, у Набувача виникає в разі смерті Відчужувача від моменту державного реєстрування.

4. ГАРАНТІЇ

Відчужувач гарантує, що предмет цього договору до його укладення нікому іншому не відчужений, у спорі та під заставою не перебуває, правами третіх осіб як в Україні, так і за її межами не обтяжений, в управління, в оренду, як внесок до статутного капіталу господарських товариств не внесений, прихованих недоліків не має, не є предметом заповіту та шлюбного договору.

5. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СТОРІН

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов’язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

6. ЗМІНА УМОВ ДОГОВОРУ ТА ЙОГО РОЗІРВАННЯ

6.1. Зміну умов цього договору або його розірвання допускають лише за згодою сторін.

6.2. У разі невиконання Набувачем розпоряджень Відчужувача на його вимогу цей договір може бути розірваний у судовому порядку.

6.3. У разі неможливості виконання Набувачем розпоряджень Відчужувача на вимогу Набувача цей договір може бути розірваний у судовому порядку.

6.4. У разі коли невиконання Набувачем обов’язків за цим спадковим договором матиме місце після смерті Відчужувача, звертатися до суду з позовом про розірвання цього договору може особа, призначена Відчужувачем здійснювати контроль за виконанням спадкового договору.

7. ІНШІ УМОВИ

7.1. Цей договір укладають без призначення окремої особи, яка буде здійснювати контроль за його виконанням.

7.2. Вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладено сторонами, їм роз’яснено нотаріусом. Зокрема, сторонам роз’яснено п. 13 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями.

7.3. Сторони підтверджують, що цей правочин не є фіктивним чи удаваним, тобто не є таким, що передбачено ст. ст. 234, 235 ЦКУ.

7.4. У випадках, не передбачених даним договором, сторони керуються чинним законодавством

7.5. Усі зміни та доповнення до цього Договору, що зроблені за узгодженням сторін, повинні бути нотаріально посвідчені згідно зі ст. 654 ЦКУ.

7.6. Витрати, пов’язані з нотаріальним посвідченням цього Договору, сплачуються Набувачем майна.

7.7. Договір підлягає державному реєструванню (ст. 657 ЦКУ).

7.8. Договір укладено у трьох примірниках, два з яких зберігають сторони, а третій перебуває у справах нотаріальної контори.

Адреси, реквізити і підписи сторін, посвідчувальний напис нотаріуса

__________________________________

До Пролетарського районного

суду м. Харкова

Позивач: Іванов Іван Іванович

буд. 12, кв. 54

вул. Сільська

м. Харків

61000

тел. 340-340

Відповідач: Іванов Петро Іванович

буд. 14, кв. 431

вул. Заводська

м. Харків

61001

тел. 432-432

про усунення від права на спадкування

Ціна позову: 180 000 грн

Позовна заява

12.12.2009 року помер мій батько Іванов Іван Сергійович 1937 року народження, що постійно проживав зі мною за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 54.

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 54. Заповіт батько не складав.

Я, Іванов Іван Іванович, постійно проживав разом зі спадкодавцем, відповідно до ст. 1261 ЦКУ, маю право на спадкування за законом в першу чергу та у встановлений ст. 1270 ЦКУ строк звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Окрім мене, до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся мій брат та син спадкодавця Іванов Петро Іванович 1960 р. н., який з нами не проживав та зареєстрований за адресою: м. Харків, вул. Заводська 14, кв. 431. Ще 2003 року, за життя батька, стосунки між ним і відповідачем погіршилися, у зв’язку з цим відповідач припинив спілкування зі спадкодавцем.

2004 року батько тяжко захворів, через похилий вік і тяжку хворобу був у безпорадному стані, потребував постійного піклування, догляду та матеріальної допомоги. Я та батько неодноразово просили відповідача врахувати стан здоров’я батька та відновити колишні відносини, зважаючи на те, що разом із ним було б легше доглядати за тяжко хворим батьком. Зазначені спроби позитивного результату не дали.

Враховуючи тривале ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, я був вимушений самостійно витрачати грошові кошти на ліки та достатнє харчування для батька, заощаджуючи для себе на харчуванні, одязі; працювати неповний робочий день, просити сусідів Арсенова Арсенія Арсеновича та Петрова Петра Петровича, а також сторонніх людей доглядати за хворим батьком

Упродовж майже п’яти років (з 2004 року до моменту смерті) спадкодавець зазнавав душевних страждань через поведінку відповідача. Вважаю, що відповідач під час тяжкої хвороби батька, який був у безпорадному стані, мав можливість, але свідомо ухилявся від надання спадкодавцю будь-якої матеріальної допомоги та моральної підтримки, що можуть також підтвердити свідки Арсенов Арсеній Арсенович, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська буд. 12, кв. 53, та Петров Петро Петрович, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська буд. 12, кв. 55.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦКУ: «За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані».

Враховуючи викладене та керуючись до ст. ст. 16, 1224, 1261 ЦК України, ст. 3, ст. 63, 88 ЦПК України,

ПРОШУ:

1. Усунути Іванова Петра Івановича 1960 р. н. від права на спадкування за законом, після смерті Іванова Івана Сергійовича 1937 року, який помер 12.12.2009 року.

2. Судові витрати стягнути із відповідача.

3. Під час попереднього судового засідання викликати до суду свідків:

– Арсенова Арсенія Арсеновича, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 53,

– Петрова Петра Петровича, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 55.

Додатки:

1. Копія свідоцтва про смерть І. С. Іванова.

2. Копія свідоцтва про народження П. І. Іванова.

3. Копія свідоцтва про народження І. І. Іванова.

4. Копія довідки ЖЕК про місце проживання, склад сім’ї і реєстрацію (прописку).

5. Копії доказів, що стверджують похилий вік і тяжку хворобу спадкодавця на 20 арк.

6. Копії доказів, що стверджують тяжке матеріальне становище І. С. Іванова і І. І. Іванова на 10 арк.

7. Копія позовної заяви із вищевказаними додатками відповідачеві.

8. Квитанції оплати судового збору, витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільної справи.

11.02.2010 р. І. І. Іванов

Деякі питання сімейного права

Що таке шлюб із правової точки зору?

Шлюб є сімейним союзом жінки та чоловіка, зареєстрованим у державному органі реєстрування актів цивільного стану.

У нотатки

Проживання однією сім’єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов’язків подружжя.

Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов’язків подружжя.

Право на шлюб мають особи, які досягли шлюбного віку. Шлюбний вік для жінки встановлюється у сімнадцять, а для чоловіка – у вісімнадцять років. Особи, які бажають зареєструвати шлюб, мають досягти шлюбного віку на день реєстрування шлюбу. З цього правила є виняток: особі, яка досягла чотирнадцяти років і подала заяву, рішення суду може бути надано право на шлюб, якщо буде встановлено, що це відповідає її інтересам.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Повторний шлюб можливий лише після припинення попереднього шлюбу.

У шлюбі між собою не можуть перебувати:

– особи, які є родичами прямої лінії споріднення;

– рідні (повнорідні, неповнорідні) брат і сестра (повнорідними є брати і сестри, які мають спільних батьків, неповнорідними є брати і сестри, які мають спільну матір або спільного батька);

– двоюрідні брат та сестра, рідні тітка, дядько та племінник, племінниця;

– усиновлювач та усиновлена ним дитина (шлюб між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною може бути зареєстровано лише в разі скасування усиновлення).

За рішенням суду може бути надане право на шлюб між рідною дитиною усиновлювача та усиновленою ним дитиною, а також між дітьми, які були усиновлені ним.

У якому порядку мають укладати шлюб?

Порядок укладення шлюбу складається з двох етапів – подання заяви та реєстрування шлюбу.

На першому етапі жінці та чоловікові, що бажають укласти шлюб, необхідно звернутися до державного органу РАЦСу (органу реєстрування актів цивільного стану).

Відповідну заяву можна подати як особисто, так і через представників. Але в разі подання її представниками осіб, що бажають зареєструвати шлюб, її посвідчують нотаріально, а також до заяви додають нотаріально посвідчену довіреність, що засвідчує право представників на подання такої заяви.

Такий алгоритм доволі складний, але його застосовують у разі неможливості жінки або чоловіка подати таку заяву особисто через поважні причини, наприклад хворобу чи відрядження.

Заява про реєстрування шлюбу є чинною протягом трьох місяців від дати її подання.

Подаючи заяву, особи, які бажають зареєструвати шлюб, зобов’язані подати паспорти, а також документи про припинення попередніх шлюбів, якщо такі були. Цими документами, відповідно до п. 4.1 Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні, є свідоцтво про розірвання шлюбу, свідоцтво про смерть одного з подружжя, судове рішення про визнання шлюбу недійсним.

У разі подання заяви про реєстрування шлюбу особи, що не досягли шлюбного віку, зобов’язані подати свідоцтво про народження, а також довідку з місця проживання.

Від моменту подання заяви про реєстрування шлюбу до органів РАЦСу осіб вважають зарученими (ст. 31 СК). При цьому законодавство підкреслює формальне значення заручин, тобто як такого стану, який не породжує у осіб обов’язку укладання шлюбу.

Сімейним кодексом встановлено правові наслідки відмови заручених осіб від шлюбу. Так, відповідно до ст. 31 СК, якщо особою були понесені затрати на приготування до реєстрування шлюбу та весілля, то в разі відмови від шлюбу однієї із сторін, вона зобов’язана відшкодувати другій стороні ці затрати в повному обсязі.

Як проводять реєстрування шлюбу?

Реєстрування шлюбу здійснюють не раніше ніж через місяць від дня подання заяви про реєстрування шлюбу, до спливу цього строку реєстрування шлюбу може бути здійснене за наявності поважних причин та з дозволу керівника державного органу РАЦСу. Такими причинами можуть бути, наприклад, переїзд на постійне проживання до іншої місцевості, довгострокове відрядження, перебування на стаціонарному лікуванні у зв’язку з тяжкою хворобою чи проведеною операцією тощо.

За наявності нижченаведених причин шлюб може бути зареєстрований негайно, у день подання відповідної заяви:

– вагітність нареченої;

– народження нею дитини;

– безпосередня загроза для життя нареченого чи нареченої.

Реєстрування шлюбу може бути відкладена як за спільною заявою заручених осіб, так і за рішенням керівника державного органу РАЦСу, але не більше ніж на три місяці.

Місцем реєстрування шлюбу є державний орган РАЦСу, який здійснює реєстрування шлюбу в урочистій обстановці, або, за заявою наречених, в інших місцях, зокрема за місцем їхнього проживання, за місцем надання стаціонарної медичної допомоги, або в іншому місці, якщо вони не можуть прибути до органу РАЦСу з поважних причин.

У нотатки

На реєстрування шлюбу необхідно з’являтися особисто. Сімейний кодекс встановлює принцип недопустимості реєстрування шлюбу через представника.

Під час здійснення реєстрування шлюбу нареченим надають право вибрати прізвище:

– обрати прізвище одного з наречених як спільне прізвище;

– залишити свої дошлюбні прізвища;

– приєднати до прізвища нареченого (нареченої) прізвище нареченої (нареченого) та за взаємною згодою визначити порядок їх приєднання. При цьому складання більше двох прізвищ не допускається, за винятком, коли таке складання дозволено за звичаями національної меншини, до якої належить наречена (наречений);

– змінити одну з частин подвійного прізвища, яке є у нареченого (нареченої), на прізвище другого з них.

Документом, що підтверджує реєстрацію шлюбу, є свідоцтво про шлюб.

Як розірвати шлюб?

Розірвання шлюбу в органах РАЦСу за заявою обох – чоловіка й дружини – можна здійснювати за наявності двох підстав:

а) чоловік і дружина виразили взаємну згоду на розірвання шлюбу;

б) чоловік і дружина не мають спільних неповнолітніх дітей.

У нотатки

Як виняток шлюб також може бути розірваний органом державного реєстрування актів цивільного стану за заявою одного із подружжя, якщо другий із подружжя визнаний судом безвісти відсутнім або недієздатним.

Майте на увазі, що передбачений законом порядок розірвання шлюбу з особами, визнаними судом недієздатними, не застосовується до випадків розірвання шлюбу з особами, обмеженими судом у дієздатності внаслідок зловживання ними спиртними напоями або наркотичними засобами. У цих випадках розірвання шлюбу здійснюється в загальному порядку, тобто за спільною заявою.

Взаємну згоду чоловіка й дружини на розірвання шлюбу виражають в їхній спільній письмовій заяві встановленої форми в орган РАЦСу (бланк заяви про розірвання шлюбу видають в органах РАЦСу).

Якщо один із подружжя не має можливості з’явитися в орган РАЦСу для подання спільної заяви про розірвання шлюбу, то волевиявлення чоловіка й дружини оформляють окремими заявами про розірвання шлюбу. Підпис заяви того із подружжя, який відсутній, повинен бути нотаріально завірений.

Державне реєстрування розірвання шлюбу здійснюють через місяць після подання заяви про розірвання шлюбу органом РАЦСу за місцем проживання чоловіка й дружини, одного з них або за місцем державного реєстрування укладення шлюбу. Розірвання шлюбу й державне реєстрування його розірвання здійснюється в присутності хоча б одного із подружжя. Державне реєстрування розірвання шлюбу, видання свідоцтва про розірвання шлюбу можливі лише після сплати державного мита кожним із подружжя.

У нотатки

Орган РАЦСу не цікавить ані причини розлучення, ані примирення чоловіка й дружини, дотримання місячного строку є вимогою законодавства. Строк для оформлення розлучення й видання свідоцтва про розірвання шлюбу не може бути ні скорочений, ні збільшений органом РАЦСу, хоча якщо чоловік і дружина з якихось причин не можуть з’явитися до РАЦСу в призначений ним день для оформлення розлучення, то на їхнє спільне прохання строк державного реєстрування розірвання шлюбу може бути перенесено на інший час.

Під час державного реєстрування розірвання шлюбу повинен бути присутнім хоча б один із подружжя: чоловік або дружина. Розірвання шлюбу через представника не допускається.

Державне реєстрування розірвання шлюбу передбачає запис органом РАЦСу акту про розірвання шлюбу й видання свідоцтва про розірвання шлюбу кожному з осіб, що розірвали шлюб. Після державного реєстрування розірвання шлюбу й видання відповідних свідоцтв у паспортах або інших документах, що посвідчують особу чоловіка й дружини, роблять відмітку про розірвання шлюбу.

Державне реєстрування розірвання шлюбу за заявою одного із подружжя – чоловіка або дружини (коли це можливо, тобто якщо другого з подружжя визнано судом недієздатним або безвісти відсутнім) – також здійснюють в його присутності після спливу одного місяця від дня подання заяви. Розірвання шлюбу через представника у цьому випадку також не допускається.

Розірвання шлюбу в органах РАЦСу за заявою тільки одного із подружжя за будь-яких інших обставин, крім встановлених законом, не допускається. У разі, якщо один із подружжя відмовляється розірвати шлюб, другий має розривати його у судовому порядку.

Як розірвати шлюб у судовому порядку?

У суді шлюб може бути розірваний за такими процедурами:

• Якщо подружжя має неповнолітніх дітей, але чоловік і дружина дійшли згоди про необхідність розірвання шлюбу та інші умови розлучення, вони мають право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ними права на особисте виховання дітей.

• Якщо подружжя дійшло згоди і про розмір аліментів, тоді кожний з подружжя укладає нотаріально посвідчений договір про розмір аліментів на дитину (до речі, у разі невиконання цього договору аліменти можуть стягувати на підставі виконавчого напису нотаріуса).

Суд після спливу одного місяця від дня подання заяви постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, права їхніх дітей. До завершення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву.

• Якщо подружжя не дійшло згоди про необхідність розірвання шлюбу, але один із них наполягає на цьому, він має право на пред’явлення до суду позову про розірвання шлюбу. Такий позов не може бути пред’явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки злочину, щодо другого з подружжя або дитини.

Суд з’ясовує фактичні взаємини подружжя, справжні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстровано в державному органі реєстрування актів цивільного стану за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчують свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Особа, яка змінила своє прізвище у зв’язку з реєструванням шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Після розірвання шлюбу та одержання свідоцтва про розірвання шлюбу особа має право на повторний шлюб.

Жінка та чоловік, шлюб між якими було розірвано, мають право подати до суду заяву про поновлення їхнього шлюбу за умови, що жоден із них не перебував після цього у повторному шлюбі. На підставі рішення суду про поновлення шлюбу та анулювання запису акта про розірвання шлюбу державний орган реєстрування актів цивільного стану видає нове свідоцтво про шлюб, у якому день реєстрування шлюбу, за вибором подружжя, може бути визначений днем першої його реєстрування або днем набрання чинності рішенням суду про поновлення шлюбу.

Коли шлюб може бути визнано недійсним?

Зареєстрований у встановленому порядку шлюб вважають укладеним законно і обумовлює настання передбачених законодавством правових наслідків до винесення судом рішення про визнання шлюбу недійсним. Сімейне законодавство містить вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставами для визнання шлюбу недійсним у судовому порядку.

Перелік таких підстав наводиться в ст. 22, 24–26 Сімейного кодексу України і не підлягає розширеному тлумаченню.

З-поміж підстав визнання шлюбу недійсним чинне законодавство виділяє такі обставини:

а) недосягнення особою, яка уклала шлюб, шлюбного віку;

б) відсутність добровільної згоди чоловіка та жінки, які уклали шлюб;

в) укладання шлюбу з особою, яка в судовому порядку визнана недієздатною;

г) реєстрування шлюбу з особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними;

ґ) перебування особи, яка уклала шлюб, в іншому нерозірваному шлюбі;

д) укладання шлюбу між близькими родичами;

є) укладання шлюбу між усиновителем та усиновленою ним дитиною;

ж) приховування тяжкої хвороби, а також хвороби, небезпечної для іншого подружжя чи їхніх нащадків;

з) укладання шлюбу жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім’ї та набуття прав та обов’язків подружжя.

Що таке шлюбний контракт?

Шлюбний контракт фактично є договором про подальше розв’язання питань сімейного життя. Він є низкою окремих угод, що стосується різноманітних сторін життя сім’ї.

У деяких країнах шлюбні договори вже давно стали нормою. Це не заважає людям бути щасливими у шлюбі, разом з тим позбавляючи їх багатьох неприємних моментів під час «з’ясування стосунків» чи розлучення. З іншого боку, демонструвати одне одному недовіру ще до одруження – не кращий початок сімейного життя. Так чи інакше, законодавець вам надає таку можливість, а користуватись нею чи ні – ваша особиста справа.

Шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрування шлюбу, а також подружжям.

Шлюбний договір укладають у письмовій формі і нотаріально посвідчують.

У нотатки

На укладення шлюбного договору до реєстрування шлюбу, якщо його стороною є неповнолітня особа, потрібна письмова згода її батьків або піклувальника, посвідчена нотаріусом.

Якщо шлюбний договір укладено до реєстрування шлюбу, він набирає чинності у день реєстрування шлюбу. Якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення.

Шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов’язки, у тому числі майнові права та обов’язки подружжя як батьків.

Шлюбний договір не може:

– регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми;

– зменшувати обсяг прав дитини, які встановлені Сімейним Кодексом України, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище;

– передавати у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державному реєструванню.

Зокрема, у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке один з подружжя передає для використання на спільні потреби сім’ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв’язку із одруженням. Можуть встановлюватись умови про непоширення на майно, набуте чоловіком або жінкою за час шлюбу, положень щодо спільної сумісної власності подружжя і визначення його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу, передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб, включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Якщо один із подружжя у зв’язку з укладенням шлюбу вселяється в житлове приміщення, яке належить другому з подружжя, сторони у шлюбному договорі можуть домовитися про порядок користування ним. Подружжя може домовитися про проживання у житловому приміщенні, яке належить одному з них чи є їхньою спільною власністю, їхніх родичів. Подружжя також може домовитись про звільнення житлового приміщення тим з подружжя, хто вселився в нього, у разі розірвання шлюбу з виплачуванням грошової компенсації або без неї.

Сторони можуть домовитися про надання утримання одному з подружжя у разі розірвання шлюбу незалежно від його реальних потреб у матеріальній допомозі на умовах, визначених шлюбним договором. Якщо у шлюбному договорі визначені умови, розмір та строки виплати таких аліментів, то в разі невиконання одним із подружжя свого обов’язку за договором аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Шлюбним договором може бути встановлена можливість припинення права на утримання одного з подружжя у зв’язку з одержанням ним майнової компенсації.

Звісно, цей перелік не є вичерпним, а є лише екстрактом найбільш поширених умов шлюбних договорів.

Одностороння зміна умов шлюбного договору не допускається. Шлюбний договір може бути змінено подружжям за взаємною згодою та нотаріально посвідченою угодою. На вимогу одного з подружжя шлюбний договір за рішенням суду може бути змінений, якщо цього вимагають його інтереси, інтереси дітей, а також непрацездатних повнолітніх дочки, сина, що мають істотне значення.

Подружжя має право відмовитися від шлюбного договору. Права та обов’язки, встановлені шлюбним договором, припиняються в день подання до нотаріуса спільної заяви про відмову від нього.

На вимогу одного з подружжя шлюбний договір може бути розірваний за рішенням суду з підстав, що мають істотне значення, зокрема в разі неможливості його виконання. Шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, як і інші договори, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених ЦКУ.

Які права та обов’язки подружжя передбачено законом?

Подружжя, яке перебуває в зареєстрованому шлюбі, набуває особистих немайнових прав та обов’язків, тобто таких, що не мають майнового змісту.

Основу регулювання особистих немайнових відносин між подружжям становлять принципи рівності під час набуття та здійснення особистих немайнових прав та обов’язків.

Згідно зі ст. 49–56 Сімейного кодексу України, до особистих немайнових прав подружжя належать:

1) право на материнство та батьківство. Діти є природною потребою і природним правом жінки і чоловіка. Народження дитини є природною й найважливішою соціальною функцією жінки, яку, крім неї, ніхто здійснити не може.

Оскільки право дружини на материнство може бути за нормальних обставин реалізоване через статеві стосунки з її чоловіком, небажання чоловіка мати дитину або його нездатність до зачаття дитини може бути причиною для розірвання шлюбу. У свою чергу, відмова дружини від народження дитини або нездатність її народити малюка також може бути причиною розірвання шлюбу;

2) право дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності. Під індивідуальністю особи ми розуміємо неповторну своєрідність людини. Чоловік і дружина мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок, уподобань.

Зазвичай не йдеться про повагу до шкідливих звичок, які можуть завдати шкоди дітям, другому з подружжя та шлюбові взагалі;

3) право дружини та чоловіка на фізичний та духовний розвиток, на здобуття освіти, прояв своїх здібностей, на створення умов для праці та відпочинку.

Фізичний розвиток – це процес, спрямований на зміцнення здоров’я, гармонійне удосконалення форм і функцій організму людини. Такий розвиток може відбуватись завдяки заняттям фізичними вправами, гігієні праці та побуту тощо. Здійснюючи закріплене в ст. 52 Сімейного кодексу України право на фізичний розвиток, подружжя має створювати в сім’ї належні умови для такого розвитку. Це не тільки заняття спортом, а й дотримання чистоти в оселі, удосконалення знарядь праці і побуту, спрямовування зусиль на позбавлення негативних звичок, здійснення інших заходів щодо зміцнення фізичного розвитку кожного з подружжя.

Під духовним розвитком розуміємо діяльність, спрямовану на пізнання духовних багатств, накопичених людством. Наприклад, це може бути здобуття загальної та спеціальної освіти, удосконалення природних здібностей, поглиблення релігійного світогляду тощо.

Маючи право на фізичний та духовний розвиток, подружжя повинно ці питання вирішувати на засадах рівності, взаємоповаги і підтримки одне одного;

4) право дружини та чоловіка на зміну прізвища після реєстрування шлюбу. Вони мають право обрати прізвище одного з них як спільне прізвище подружжя або надалі іменуватися дошлюбними прізвищами. Якщо під час вибору прізвища між нареченими виникнуть непорозуміння, то працівник органу РАЦСу залишає подружжю їхні дошлюбні прізвища. Також кожен із подружжя може приєднати до свого прізвища прізвище нареченого, нареченої. Якщо вони обоє бажають мати подвійне прізвище, за їхнім бажанням визначають, з якого прізвища воно буде починатися;

5) право дружини та чоловіка на розподіл обов’язків та спільне вирішення питань життя сім’ї.

Подружжя мають право самостійно розподіляти між собою обов’язки в сім’ї на основі взаємної згоди, повної рівності. Ця правова норма спрямована проти диктату в сім’ї з боку одного з подружжя, нехтування думкою другого з подружжя, яка також сприяє побудові сімейних стосунків на засадах шлюбної гармонії;

6) право дружини та чоловіка на особисту свободу. Змістом такого права є право на вибір місця свого проживання, право на припинення шлюбних стосунків; вжиття заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства щодо підтримання шлюбних стосунків тощо.

Подружжя також зобов’язане:

1) спільно опікуватись побудовою сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги;

2) спільно піклуватися про матеріальне забезпечення родини;

3) створити вагітній дружині умови для збереження її здоров’я і народження здорової дитини; а дружині-матері – умови для поєднання материнства зі здійсненням нею інших прав і обов’язків.

Які майнові права та обов’язки має подружжя?

Крім особистих немайнових прав і обов’язків, подружжя має і відповідні майнові права та обов’язки. Чинним законодавством передбачені права та обов’язки подружжя щодо утримання одне одного. Як правило, цей обов’язок виконують добровільно, але у разі невиконання цього обов’язку чоловік або дружина, що потребує матеріальної допомоги, має право через суд вимагати надання утримання (аліментів) від іншого, якщо останній спроможний їх надати. Це право зберігається і після розірвання шлюбу.

Категорії осіб, що мають право на утримання (аліменти):

– непрацездатні чоловік чи дружина. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, II чи III групи;

– чоловік чи дружина, у яких заробітна плата, пенсія та інші доходи нижчі за прожитковий мінімум;

– дружина під час вагітності та протягом трьох років після народження дитини (якщо дитина має недоліки фізичного чи психічного розвитку – до досягнення дитиною шести років);

– чоловік, з яким проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років (якщо дитина має недоліки фізичного чи психічного розвитку – до досягнення дитиною шести років);

– чоловік або дружина, з ким проживає дитина-інвалід.

Не має права на утримання той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв’язку із вчиненням ним умисного злочину, якщо це встановлено судом.

Право на одержання аліментів зберігається і за розлученими чоловіком і жінкою, якщо він або вона стали непрацездатними у шлюбі чи протягом одного року після розірвання шлюбу. Норма ч. 4 ст. 76 СКУ вперше передбачила право на аліменти того, хто є працездатним. Працездатні колишня дружина, колишній чоловік мають право на аліменти лише протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. Розмір аліментів визначає суд з урахуванням матеріального і сімейного стану обох сторін.

Який існує правовий режим майна подружжя?

За загальним правилом, все майно, яке було набуте будь-ким із подружжя в період шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

У нотатки

Спільна сумісна власність – це такий різновид спільної власності, за якого частки співвласників у цій власності не визначені.

Частки кожного із подружжя у праві спільної сумісної власності визначають під час розподілу майна. За загальним правилом вони є рівними (тобто 50 % на 50 %), але можливі винятки з цього правила).

Особистою приватною власністю будь-кого з подружжя є:

– майно, набуте до шлюбу;

– майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

– майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (якщо у придбання майна вкладені, крім коштів, що належали одному з подружжя, і спільні кошти, то особистою приватною власністю є частка у цьому майні відповідно до розміру його внеску);

– речі індивідуального користування, у тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя;

– премії, нагороди, які були одержані за особисті заслуги (але суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню);

– грошові кошти, одержані як відшкодування за втрату чи пошкодження речі, яка є особистою власністю одного з подружжя, а також відшкодування завданої моральної шкоди;

– страхові суми, одержані за обов’язковим або добровільним особистим страхуванням;

– приплід або дохід (у тому числі дивіденди), які приносить річ, власником якої є один із подружжя.

Крім того, у судовому порядку може бути визнано особистою приватною власністю дружини чи чоловіка майно, набуте нею (ним) за час їхнього окремого проживання у зв’язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Вищевказаний перелік є вичерпним. Решта є спільною сумісною власністю подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, у тому числі об’єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах родини, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, також є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо особисте майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об’єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У нотатки

У випадку якщо жінка та чоловік проживають однією сім’єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, також належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На таке майно поширюється загальний порядок регулювання, передбачений для осіб, що перебувають у шлюбі.

Як подружжя має розпоряджатися своєю спільною власністю?

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім’ї, створює обов’язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сім’ї.

У нотатки

За загальним правилом, під час укладання договорів одним із подружжя вважають, що він діє за згодою другого із подружжя.

Як виняток для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення або державного реєстрування, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (іноді нотаріально посвідчена).

Дружина, чоловік мають право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, оскільки його було укладено другим із подружжя без згоди першого, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя, але для цього її необхідно визначити та виділити в натурі. Однак заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності можна скласти без її визначення та виділення в натурі.

У разі необхідності дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя. До речі, договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділення цієї частки.

Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Договір про порядок користування житловим будинком, квартирою, іншою будівлею чи спорудою, земельною ділянкою, якщо він нотаріально посвідчений, також зобов’язує правонаступника дружини та чоловіка.

Як поділити спільне сумісне майно в разі необхідності?

Всупереч загальнопоширеній помилці, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Поділ спільно нажитого у шлюбі майна подружжя можна вести двома способами:

– у добровільному порядку, шляхом складання договору між ними;

– у судовому порядку через звернення до суду з позовом про поділ спільно нажитого у шлюбі майна подружжя.

Зазвичай поділ спільно нажитого у шлюбі майна здійснюється у судовому порядку одночасно з розірванням шлюбу в судовому порядку.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таке майно може бути поділене між ними як під час шлюбу, в процесі його розірвання, так і після розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, звісно, якщо інше не визначено наступною домовленістю між ними або у шлюбному договорі.

У нотатки

Розв’язуючи спір про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім’ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім’ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею (ним) проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Майно, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділять між ними в натурі (неподільні речі розподіляються тому чи іншому із подружжя).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За загальними правилами, неподільні речі присуджують одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджують тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності, а вартість цих речей враховують, коли присуджують інше майно другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно (наприклад, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку) без його згоди, за загальним правилом, не допускається. Більше того, таке присудження взагалі можливе тільки за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У нотатки

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовують позовну давність у три роки. Після цього строку спроба розподілити майно може натрапили на серйозні труднощі.

Позовну давність не застосовують до вимог про поділ майна, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

Зразки документів

До Пролетарського районного

суду м. Харкова

Заявники: Іванов Іван Іванович

буд. 12, кв. 54

вул. Сільська

м. Харків

61000

тел. 340-340

Олександрова Олександра Олександрівна

буд. 12, кв. 54

вул. Сільська

м. Харків

61000

тел. 340-340

про розірвання шлюбу

Заява

З 03.01.2008 року ми, Іванов Іван Іванович та Олександрова Олександра Олександрівна, перебуваємо у шлюбі, відповідно до свідоцтва про шлюб № 2882 від 03.01.2008 р., виданого Відділом реєстрування актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції Харківської області. 12 березня 2010 року у нас народився син – Іванов Сергій.

Спільне життя у нас не склалося, ми намагалися зберегти сім’ю, але навіть народження сина не допомогло це зробити. Ми переконалися, що є зовсім різними людьми і тому в наших інтересах і в інтересах нашої дитини вирішили розірвати шлюб. Подальше спільне проживання і збереження шлюбу стало неможливим, постійні суперечки, лайка негативно впливають на нас обох та шкодять інтересам нашої дитини.

Ми досягли письмової угоди, що наш син Іванов Сергій Іванович після розірвання шлюбу буде проживати разом із матір’ю – Олександровою Олександрою Олександрівною, а його батько Іванов Іван Іванович постійно братиме участь у вихованні сина та до досягнення ним повноліття щомісячно буде надавати матеріальну допомогу для забезпечення умов його життя.

Відповідно до ст. 109 СК України, керуючись статтями 3, 15, 110, ч. З ст. 234 ЦПК України,

ПРОСИМО:

Розірвати шлюб, зареєстрований 03.01.2008 р., виданого Відділом реєстрування актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис про шлюб № 2882, між нами: Івановим Іваном Івановичем та Олександровою Олександрою Олександрівною

Додатки:

1. Свідоцтво про шлюб.

2. Нотаріально посвідчений договір.

3. Копія свідоцтва про народження сина.

4. Квитанція про сплату судових витрат.

15 квітня 2011 р.І. І. Іванов

О. О. Олександрова

__________________________________

Договір

м. Харків 12 квітня 2011 р.

Іванов Іван Іванович, що проживає в м. Харкові за адресою: вул. Сільська, буд. 12, кв. 54 індивідуальний ідентифікаційний номер № 1234567890, паспорт МЕ 121212 видано Пролетарським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 12.23.2000 року,

та

Олександрова Олександра Олександрівна, що проживає в м. Харкові за адресою: вул. Старозаводська, буд. 2, кв. 15, індивідуальний ідентифікаційний номер № 0011223344, паспорт МЕ 212121 видано Пролетарським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 12.23.2003 року,

діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам’яті, розуміючи значення своїх дій, маючи намір врегулювати відносини, які виникнуть після розірвання шлюбу, визначити ряд прав та обов’язків, керуючись ст. 109 Сімейного кодексу України, уклали цей договір про таке.

Сторони домовились, що:

1. Після розірвання шлюбу син Іванов Сергій, 12 березня 2010 року народження, буде проживати з його матір’ю – Олександровою Олександрою Олександрівною.

2. Його батько, Іванов Іван Іванович, зобов’язується щомісяця не пізніше 20 числа добровільно сплачувати на утримання сина Іванова Сергія, 20 березня 2003 року народження, його матері Олександровій Олександрі Олександрівні аліменти в сумі, що дорівнює 1/5 від усіх видів його заробітку, починаючи з дня розлучення і до досягнення сином повноліття, але не менше за 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

3. У випадку зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров’я Іванова Івана Івановича він має право на зменшення розміру аліментів за домовленістю з Олександровою Олександрою Олександрівною, а у разі її незгоди, за рішенням суду.

4. Іванов Іван Іванович зобов’язується надавати матеріальну допомогу сину і після досягнення ним повноліття, якщо той буде продовжувати навчатися і за умови, якщо він зможе надавати таку допомогу.

5. Іванов Іван Іванович може бути звільнений від обов’язку утримувати сина Іванова Сергія за умови, якщо той до досягнення повноліття матиме дохід, який буде перевищувати дохід Іванова Івана Івановича.

6. Іванов Іван Іванович зобов’язується брати участь у додаткових витратах на сина, що спричинені особливими обставинами (розвитком його здібностей, його хворобою, каліцтвом тощо).

7. Олександрова Олександра Олександрівна зобов’язується всі кошти, отримані на утримання сина, використовувати лише за призначенням.

8. Олександрова Олександра Олександрівна зобов’язується забезпечувати безперешкодне спілкування Іванова Івана Івановича з його сином.

9. Олександрова Олександра Олександрівна зобов’язується щороку до досягнення їхнім сином повноліття, в один із літніх місяців дозволяти йому проживати у батьків Іванова Івана Івановича у м. Калуш Івано-Франківської області.

10. Іванов Іван Іванович та Олександрова Олександра Олександрівна зобов’язуються:

– піклуватися про здоров’я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя;

– не застосовувати фізичні покарання, а також інші види покарань, які принижують людську гідність дитини.

Адреси, реквізити і підписи сторін, посвідчувальний напис нотаріуса

__________________________________

До Пролетарського районного

суду м. Харкова

Позивач: Олександрова Олександра Олександрівна

буд. 2, кв. 15

вул. Старозаводська

м. Харків

61001

тел. 123-123

Відповідач: Іванов Іван Іванович

буд. 12, кв. 54

вул. Сільська

тел. 340-340

м. Харків,

61000

про розірвання шлюбу

Позовна заява

З 03.01.2008 року я, Олександрова Олександра Олександрівна, перебувала у шлюбі із Відповідачем, Івановим Іваном Івановичем, відповідно до свідоцтва про шлюб № 2882 від 03.01.2008 р., виданого Відділом реєстрування актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції Харківської області.

12 березня 2010 року у нас народився син – Іванов Сергій.

Спільне життя у нас не склалося, ми намагалися зберегти сім’ю, але навіть народження сина не допомогло це зробити. Подальше спільне проживання і збереження шлюбу стало неможливим, постійні суперечки, лайка негативно впливають на нас обох та шкодять інтересам нашої дитини.

Останній час спільне господарство ми фактично не ведемо, я разом із сином мешкаю окремо, у моїх батьків за адресою: м. Харків, вул. Старозаводська, буд. 2, кв. 15.

Викладене можуть підтвердити наші сусіди Арсенов Арсеній Арсенович, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 53, та Петров Петро Петрович, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 55, а також мої батьки Олександров Артем Артемович і Олександрова Олена Сергіївна, які мешкають за адресою: м. Харків, вул. Старозаводська, буд. 2, кв. 15

Переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Спору про поділ майна, що є нашою спільною власністю, на цей час немає. Між нами досягнуто згоди про утримання нашої дитини, яка залишається проживати зі мною. Однак Відповідач не погоджується розірвати шлюб у порядку ст. 109 Сімейного кодексу України.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 105, 110, 112 Сімейного кодексу України,

ПРОШУ:

1. Розірвати шлюб між Олександровою Олександрою Олександрівною, та Івановим Іваном Івановичем, зареєстрований Відділом реєстрування актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції Харківської області. 03.01.2008 р, номер актового запису № 2882.

2. Під час попереднього судового засідання викликати у суд свідків:

– Арсенова Арсенія Арсеновича, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 53;

– Петрова Петра Петровича, що мешкає за адресою: м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 55;

– Олександрова Артема Артемовича і Олександрову Олену Сергіївну, які мешкають за адресою: м. Харків, вул. Старозаводська, буд. 2, кв. 15.

Додатки:

1. Свідоцтво про шлюб.

2. Копія свідоцтва про народження сина.

3. Копія позовної заяви із додатками для Відповідача.

4. Квитанція про сплату державного мита.

5. Квитанція про сплату витрат на інформаційне забезпечення розгляду справи.

15 квітня 2011 р. О. О. Олександрова

Шлюбний договір

м. Харків 22 квітня 2010 р.

Ми, що нижче підписалися:

Іванов Іван Іванович, що проживає в м. Харкові, вул. Сільська, буд. 12, кв. 54, індивідуальний ідентифікаційний номер № 1234567890, паспорт МЕ 121212 видано Пролетарським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 12.23. 2000 року,

та

Олександрова Олександра Олександрівна, що проживає в м. Харкові, вул. Старозаводська, буд. 2, кв. 15, індивідуальний ідентифікаційний номер № 0011223344, паспорт МЕ 212121 видано Пролетарським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 12.23.2003 року,

діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам’яті, розуміючи значення своїх дій, маючи намір врегулювати майнові відносини між нами як подружжям, визначити наші майнові права та обов’язки, керуючись ст. 92—102 Сімейного кодексу України, уклали цей шлюбний договір про таке.

1. МАЙНО

1.1. Майно, яке набуватиметься нами в шлюбі та не пов’язане з підприємницькою діяльністю кожного з нас, належить нам на праві спільної сумісної власності. Частки у спільній власності визначаються рівними. Це право зберігається за нами і в разі, коли один з нас буде зайнятий навчанням, веденням домашнього господарства або доглядом за дітьми.

1.2. Майно, кошти, та інші активи, придбані будь-ким із подружжя у шлюбі у зв’язку з їхньою підприємницькою діяльністю, є його особистою приватною власністю і наступному поділу не підлягають.

1.3. Майно, що придбане кожним з нас до шлюбу, є його приватною власністю незалежно від тієї обставини, чи будуть в нього вноситись поліпшення з боку іншого з подружжя, чи ні.

У разі, якщо в результаті таких поліпшень буде створено нову річ, питання права власності на неї вирішують згідно з положеннями чинного законодавства.

1.4. На праві спільної сумісної власності нам належатиме також майно, придбане кожним з нас за договорами дарування в період перебування в зареєстрованому шлюбі.

2. ІНШІ МАЙНОВІ ПРАВА ТА ОБОВ’ЯЗКИ

2.1. Я, І. І. Іванов, зобов’язуюсь разом зі своєю дружиною О. О. Олександровою утримувати її непрацездатну матір – В. О. Олександрову, надавши можливість для проживання разом з нами, виділивши їй окрему кімнату, а також надавати щомісячно грошову суму в розмірі не менш ніж 800 грн.

У зв’язку із цим у разі можливого поділу майна, придбаного під час шлюбу, розмір частки дружини О. О. Олександрової зменшується відповідно на суму, яка буде витрачена на утримання її матері.

2.2. Придбання речей для сім’ї на суму понад 4000 грн може здійснюватися за спільною попередньою домовленістю подружжя.

2.3. На укладення будь-яких угод, пов’язаних із діяльністю будь-кого з подружжя як підприємця, він не зобов’язаний одержувати згоду дружини.

2.4. У разі втрати одним із подружжя працездатності інший зобов’язується надавати йому матеріальну допомогу в розмірі не менше 4 мінімальних заробітних плат щомісячно.

2.5. Я, І. І. Іванов, зобов’язуюсь забезпечити проживання своєї сім’ї в окремій квартирі, окремо від батьків впродовж перших п’яти років подружнього життя.

3. ІНШІ УМОВИ

3.1. Затрати щодо укладення цього шлюбного договору ми несемо порівну.

3.2. Цей шлюбний договір укладений у письмовій формі і підлягає обов’язковому нотаріальному посвідченню до моменту реєстрування шлюбу.

3.3. Цей шлюбний договір набуває чинності в день реєстрування шлюбу між Івановим Іваном Івановичем і Олександровою Олександрою Олександрівною.

3.4. Цей шлюбний договір не може бути змінений в односторонньому порядку.

3.5. Зміни до цього шлюбного договору можуть бути внесені нами шляхом складання Додаткової угоди до цього шлюбного договору, яка підлягає обов’язковому нотаріальному посвідченню.

3.6. Цей шлюбний договір також може бути змінений у випадку і в порядку, визначених чинним в Україні сімейним законодавством.

3.7. Ми маємо право відмовитися від цього шлюбного договору. Наші права та обов’язки, визначені цим шлюбним договором, припиняються в день подання нами нотаріусу спільної заяви про відмову від цього шлюбного договору.

3.8. На вимогу одного з нас цей шлюбний договір може бути розірваний за рішенням суду з підстав, які мають важливе значення, зокрема в разі неможливості його виконання.

3.9. Договір укладено у трьох примірниках, два з яких зберігають сторони, а третій перебуває у справах нотаріальної контори.

Адреси, реквізити і підписи сторін, посвідчувальний напис нотаріуса

__________________________________

Договір

про поділ спільного майна подружжя

м. Харків 22.04.2011 р.

Ми, що нижче підписалися:

Іванов Іван Іванович, що проживає в м. Харкові, вул. Сільська, буд. 12, кв. 54 індивідуальний ідентифікаційний номер № 1234567890, паспорт МЕ 121212 видано Пролетарським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 12.23. 2000 року,

та

Олександрова Олександра Олександрівна, що проживає в м. Харкові, вул. Старозаводська, буд. 2, кв. 15, індивідуальний ідентифікаційний номер № 0011223344, паспорт МЕ 212121 видано Пролетарським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 12.23.2003 року,

уклали цей договір про таке:

1. У зв’язку із розірванням 15.04.2011 року шлюбу, зареєстрованого 01.11.2008 р. року, за взаємною згодою сторони проводять поділ спільного сумісного майна (надалі – Майно), набутого за час шлюбу.

Поділу підлягає:

1) легковий автомобіль марки ВАЗ 2010 випуску 2001 року, синього кольору, шасі № 123456767809, зареєстрований за І. І. Івановим в УДАІ міста Харкова 12.12.2010 року за реєстраційним номером ХК 12345;

2) квартира № 23 по вулиці Міській, буд. 34 в місті Харкові, придбана О. О. Олександровою за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом міського нотаріального округу Ю. Ю. Юр’євою 11.11.2010 року за реєстровим № 1234. Право власності на зазначену квартиру зареєстроване в Харківському бюро технічної інвентаризації 13.11.2010 року в реєстровій книзі за реєстровим № 34456.

Зазначена квартира має дві кімнати розміром жилої площі 50 м2, загальна її площа 76 м2.

2. За цим договором:

1) легковий автомобіль марки ВАЗ 2010 випуску 2001 року, синього кольору, шасі № 123456767809, зареєстрований за І. І. Івановим в УДАІ міста Харкова 12.12.2010 року за реєстраційним номером ХК 12345, залишається у власності І. І. Іванова.

Зазначений автомобіль сторонами оцінений у 40 000 грн;

2) двокімнатна квартира № 23 по вулиці Міській, буд. 34 в місті Харкові, придбана О. О. Олександровою, розміром жилої площі 50 м2, загальна її площа 76 м2, залишається у власності О. О. Олександрової.

Зазначена квартира сторонами оцінена в 200 000 грн.

3. Відповідно до даних, викладених у довідці-характеристиці, виданій КП «Харківське МіськБТІ» 20.04.2011 року, балансова вартість квартири становить 190 234 грн 00 коп.

4. За твердженням сторін до укладення цього договору зазначене в ньому майно не продане, не відчужене іншим способом, під заставою, у тому числі податковою, у спорі та під арештом не перебуває, правами третіх осіб не обтяжене, не внесене до статутного капіталу юридичних осіб.

5. Відсутність заборони відчуження квартири підтверджено довідкою, виданою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ю. Ю. Юр’євою 22.04.2011 року за № 123, та витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об’єктів нерухомого майна за № 312 від 22.04.2011 року.

6. Інформація про перебування відчужуваного за цим договором майна під податковою заставою в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна про податкові застави відсутня, що підтверджено витягом із зазначеного реєстру за № 234 від 22.04.2011 року.

7. Сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки: правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, що не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

8. Сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

9. Витрати, пов’язані з посвідченням цього договору, сплачують сторони порівну.

10. Зі змістом ст. 69 Сімейного кодексу України сторони ознайомлені.

11. Договір укладено у трьох примірниках, два з яких залишаються у сторін, третій – у справах нотаріальної контори.

Адреси, реквізити і підписи сторін, посвідчувальний напис нотаріуса

__________________________________

До Пролетарського районного

суду м. Харкова

Позивач: Олександрова Олександра Олександрівна

буд. 34, кв. 23

вул. Міська

м. Харків

61001

тел. 123-123

Відповідач: Іванов Іван Іванович

буд. 12, кв. 54

вул. Сільська

м. Харків

61000

тел. 340-340

про поділ спільного майна подружжя

Ціна позову: 240 000 грн

Позовна заява

З 03.01.2008 року я, Олександрова Олександра Олександрівна, перебуваю у шлюбі із Відповідачем, Івановим Іваном Івановичем, відповідно до Свідоцтва про шлюб № 2882 від 03.01.2008 р., виданого Відділом реєстрування актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції Харківської області. 12 березня 2010 року у нас народився син – Іванов Сергій. Спільне життя у нас не склалося, ми намагалися зберегти сім’ю, але навіть народження сина не допомогло це зробити. Подальше спільне проживання і збереження шлюбу стало неможливим, постійні суперечки, лайка негативно впливають на нас обох та шкодять інтересам нашої дитини. У зв’язку із викладеним, рішенням Пролетарського районного суду м. Харкова від 13.04.2011 року шлюб розірваний. Дитина перебуває на моєму утриманні.

Під час шлюбу було придбано майно, що належить нам на праві спільної сумісної власності:

1) легковий автомобіль марки ВАЗ 2010 випуску 2001 року, синього кольору, шасі № 123456767809, зареєстрований за І. І. Івановим в УДАІ міста Харкова 12.12.2010 року за реєстраційним номером ХК 12345 на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2010 р., вартість автомобіля за яким визначено у 40000 грн;

2) квартира № 23 по вулиці Міській, буд. 34 в місті Харкові, придбана мною за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом міського нотаріального округу Ю. Ю. Юр’євою 11.11.2010 року за реєстровим № 1234. Право власності на зазначену квартиру зареєстроване в Харківському бюро технічної інвентаризації 13.11.2010 року в реєстровій книзі за реєстровим № 34456. Зазначена квартира має дві кімнати розміром жилої площі 50 м2 (загальна її площа 76 м2), вартість квартири, відповідно до договору, становила 200 000 грн.

Згоди про добровільний поділ майна між нами не досягнуто.

Беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, яка залишається зі мною, відповідно до вимог ст. 71 СКУ, прошу відступити від принципу рівності часток подружжя і виділити мені більшу частину із спільного майна – квартиру № 23 по вулиці Міській, 34 в місті Харкові, а відповідачеві залишити автомобіль марки ВАЗ 2010, державний номер ХК 12345.

Відповідач забезпечений житлом і має як підприємець високий рівень доходу (витяг із ЄДРПОУ про реєстрування як фізичної особи – підприємця додано).

На підставі ст. 3 ЦПК України, ст. 60, ч. 1 ст. 69, статей 70, 71, 110, 112 СКУ

ПРОШУ:

1. Поділити спільне майно Олександрової Олександри Олександрівни і Іванова Івана Івановича.

2. Виділити Олександровій Олександрі Олександрівні мені двокімнатну квартиру № 23 по вулиці Міській, буд. 34 в місті Харкові, жилою площею 50 м2 (загальна її площа 76 м2).

3. Відповідачеві виділити автомобіль марки ВАЗ 2010, державний номер ХК 12345.

Додатки:

1. Копія свідоцтва про шлюб.

2. Копії свідоцтва про народження дитини.

3. Копія договору купівлі-продажу квартири.

4. Довідка ДАІ про реєстрування автомобіля.

5. Копія рішення суду.

6. Витяг із ЄДРПОУ про реєстрування як фізичної особи – підприємця.

7. Квитанція про сплату судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

8. Копія позовної заяви із додатками для Відповідача.

15 травня 2011 р. О. О. Олександрова

Відшкодування шкоди

Шкода – це знецінення цивільно-правового блага, яке охороняє законодавство. Шкода може бути завдана особистим немайновим правам особи, а також її майну.

Шкода і збитки не тотожні поняття. Шкода може бути як майновою, так і немайновою. Грошовою оцінкою майнової шкоди і є збитки, а питання точної грошової оцінки немайнової (моральної) шкоди, на сьогодні залишається досить спірним.

Під збитками, до речі, розуміють:

– втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

– доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зобов’язання з відшкодування шкоди виникає на підставі правопорушення – протиправного і винного заподіяння шкоди особою. Воно виникає там, де заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у інших зобов’язальних відносинах або шкода виникла незалежно від наявних між сторонами таких зобов’язальних відносин. Таке зобов’язання називають деліктним.

У нотатки

Деліктні зобов’язання можуть виникати з різноманітних правопорушень – наприклад, багатьом із нас доводилося розглядати мокру стелю своєї щойно відремонтованої квартири. У разі відмови особи, яка завдала шкоду, відшкодувати її в повному обсязі, особа вимушена звертатися до суду.

За загальним правилом, особа, яка протиправно і винно (неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю) заподіяла шкоду, зобов’язана її відшкодувати в повному обсязі.

Той, хто завдав шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з його вини. Але є низка випадків, коли відсутність вини не звільняє від обов’язку відшкодувати шкоду (наприклад, коли шкоду заподіяно джерелом підвищеної небезпеки або незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час виконання ними своїх повноважень).

Не підлягає відшкодуванню шкода, завдана особою під час здійснення нею права на самозахист, у тому числі у стані необхідної оборони, якщо при цьому не були перевищені її межі. Якщо, здійснюючи право на самозахист, особа завдала шкоду іншій особі, ця шкода має бути відшкодована особою, яка вчинила протиправну поведінку.

Шкода, завдана у стані крайньої необхідності (тобто для усунення небезпеки, що загрожує інтересам чи правам фізичної або юридичної особи, якщо цю небезпеку за цих обставин не можна було усунути іншими засобами), має бути відшкодована особою, яка її завдала. Враховуючи обставини, за яких було завдано шкоду, суд може покласти обов’язок її відшкодування на третю особу (небезпеку, щодо якої усували) або зобов’язати відшкодувати шкоду частково як того, хто її завдав, так і третю особу, або звільнити від відшкодування шкоди повністю чи частково як третю особу, так і того, хто її завдав.

У нотатки

Юридична або фізична особа зобов’язана відшкодувати шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов’язків.

Зазначимо умови виникнення зобов’язання за завдання шкоди:

– наявність шкоди;

– протиправна (незаконна) поведінка особи, яка завдала шкоду;

– причиновий зв’язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, за якого протиправність є причиною, а шкода – наслідком;

– вина особи, яка завдала шкоду.

Як відшкодовують матеріальну шкоду?

Цивільний кодекс України передбачає два способи відшкодування майнової шкоди: відшкодування в натурі (на особу, яка заподіяла шкоду, накладається обов’язок надати річ такого ж роду і якості, усунути за свій рахунок пошкодження та ін.) або повне відшкодування завданих збитків.

Вибір конкретного способу відшкодування належить потерпілому. Якщо відшкодувати шкоду в натурі неможливо або це не відповідає інтересам потерпілого, то збитки у всякому разі відшкодовують шляхом виплати відповідної грошової компенсації. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначають відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У нотатки

Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами по відшкодуванню шкоди» від 27 березня 1992 р. передбачив, що збитки відшкодовують відповідно до реальної вартості майна або робіт, які необхідно виконати, щоб усунути негативні наслідки, на час розгляду справи.

Крім того, Пленум Верховного Суду України в Постанові «Про судову практику в справах по позовам про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 р. підкреслює, що коли виконання рішення суду буде затримано з вини боржника і за цей час ціни на майно збільшаться, кредитор вправі пред’явити з цих підстав додаткові вимоги про відшкодування збитків.

На практиці найбільш поширений спосіб відшкодування шкоди – відшкодування завданих збитків.

Як відшкодовують моральну шкоду?

Порушення особистих і майнових прав може спричинити виникнення у потерпілої особи моральної (немайнової) шкоди.

Під моральною шкодою розуміють втрати немайнового характеру внаслідок моральних і фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати в моральних переживаннях, пов’язаних з обставинами: втратою рідних, отриманням травм, захворювань; порушенням права власності (у тому числі й інтелектуальної), прав споживачів; неможливістю продовження активного ділового чи громадського життя; розголошенням особистої чи сімейної таємниці; незаконним перебуванням під слідством чи судом та іншими обставинами, які негативно впливають на потерпілого.

ЦКУ визначає, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв’язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров’я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв’язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім’ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв’язку зі знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної або юридичної особи.

Моральну шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, компенсує заподіювач за наявності його вини.

Моральну шкоду відшкодовують незалежно від вини, якщо:

– шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

– шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу взяття під варту або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

У нотатки

Зверніть увагу, що право на відшкодування моральної шкоди виникає тільки у випадках, прямо передбачених законом!

Існує низка спеціальних нормативних актів, які прямо передбачають право громадянина на відшкодування моральної шкоди: ст. 49 Закону України «Про інформацію», ст. 24 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 44 Закону України «Про авторські і суміжні права», ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 21 Закону України «Про туризм», низка положень ЦКУ та інші.

Розмір компенсації моральної шкоди визначає суд залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і моральних страждань, погіршення або позбавлення можливості реалізації потерпілим своїх здібностей, а також ступеня вини заподіювана у випадках, коли вина є підставою відшкодування. Коли визначають розмір шкоди, мають враховувати вимоги розумності та справедливості. Характер фізичних і душевних страждань оцінює суд з урахуванням фактичних обставин, за яких було завдано моральну шкоду, та особистості потерпілого.

Моральну шкоду компенсують незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, і її не пов’язують із сумою цієї компенсації.

Моральну шкоду можуть компенсувати одноразово, а моральну шкоду, завдану каліцтвом, – шляхом здійснення щомісячних платежів.

Що таке джерело підвищеної небезпеки?

Шкоди може бути завдано у зв’язку з діяльністю, яка сама по собі становить певну небезпеку для оточення. Класичний приклад – експлуатація транспортного засобу, яка створює для громадян небезпеку аварії чи наїзду.

Під джерелом підвищеної небезпеки зазвичай розуміють діяльність, пов’язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

У ЦКУ наведено тільки приблизний перелік осіб і організацій, діяльність яких пов’язана з підвищеною небезпекою для оточення: власники транспортних засобів, транспортні організації, промислові підприємства, будови та ін. Судова практика як джерело підвищеної небезпеки розглядає також рухомий склад залізниці, річкові і морські судна, обладнання гарячих цехів, мотоцикли, вибухові, отруйні, займисті речовини.

У нотатки

Практика не вважає джерелами підвищеної небезпеки велосипеди, зброю, гужовий транспорт тощо.

Шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовує особа, яка на відповідній правовій підставі права власності, іншого речового права володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об’єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Для захисту інтересів громадян і організацій законодавець встановив особливі умови відповідальності власників джерел підвищеної небезпеки – вона настає незалежно від вини особи, яка завдала шкоду, тобто ця особа не звільняється від відповідальності також за умови, коли встановлено її невинність.

Особливість відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, полягає і в тому, що зобов’язання з відшкодування шкоди завжди покладають на власника цього джерела підвищеної небезпеки. Власником джерела підвищеної небезпеки, який несе перед потерпілим відповідальність за завдану шкоду, визнають юридичну або фізичну особу, якій належить джерело підвищеної небезпеки на певній правовій основі і яка здійснює його експлуатацію (володіння, користування, зберігання, транспортування тощо). Власником джерела підвищеної небезпеки є той, хто здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі належного йому права власності (права спільної власності), права володіння та користування джерелом підвищеної небезпеки на підставі договору підряду, оренди, доручення та інших договорів. Права володіння й користування таким джерелом ґрунтуються на адміністративному акті чи іншій правовій підставі. Особою, відповідальною за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, також визнають особу, яка самочинно заволоділа джерелом підвищеної небезпеки.

Власник джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності, якщо шкода виникла внаслідок нездоланної сили, яка безпосередньо не давала можливості належним чином експлуатувати джерело підвищеної небезпеки, або за наявності умислу у потерпілого.

Умисел потерпілого полягає у тому, що потерпілий передбачає наслідки своїх дій і бажає цих наслідків (наприклад, громадянин кидається під колеса поїзду для того, щоб вкоротити собі віку). Ясна річ, за таких обставин відшкодування шкоди потерпілому з боку власника джерела підвищеної небезпеки було б недоцільним.

За наявності вини власника у протиправному вилученні з його володіння джерела підвищеної небезпеки відповідальність може бути покладена як на власника, так і на осіб, що заволоділи джерелом підвищеної небезпеки, у відповідній частині залежно від ступеня вини кожного з них.

Чи на загальних підставах відшкодовують шкоду неповнолітні?

За шкоду, заподіяну неповнолітнім, який не досяг 14 років, відповідають його батьки або усиновлювачі, опікуни чи інші фізичні особи, які на правових підставах здійснюють виховання неповнолітнього, якщо вони не доведуть, що шкода виникла не з їхньої вини.

Винною поведінку батьків, опікунів визнають тоді, коли шкода, завдана неповнолітнім, стала наслідком несумлінного здійснення або нездійснення нагляду за ним (відсутність необхідної уваги, потурання, заохочення хуліганських дій тощо), результатом чого стала негативна поведінка дітей, яка і спричинила шкоду.

Батьки і опікуни не можуть посилатись на відсутність вини і в тих випадках, коли в момент завдання шкоди дитина перебувала на вулиці, у знайомих, з друзями. Оскільки батько і мати дитини мають рівні права і обов’язки, то, відповідно, до відповідальності їх будуть притягувати незалежно від того, проживають вони разом з дитиною чи роздільно. Однак і на батьків, позбавлених батьківських прав, суд може покласти відповідальність за шкоду, завдану їхніми неповнолітніми дітьми, протягом трьох років після позбавлення батьків батьківських прав, якщо поведінка неповнолітнього стала наслідком неналежного здійснення ними обов’язку виховання неповнолітнього.

Якщо неповнолітній завдав шкоди тоді, коли перебував під наглядом навчального, виховного, лікувального чи іншого закладу (школи, інтернату, лікарні тощо), ці заклади та особи відповідають за шкоду, якщо не доведуть, що шкода під час здійснення нагляду виникла не з їхньої вини. У разі, якщо малолітній завдав шкоди як з вини батьків, так і з вини дитячого закладу, згадані особи і заклад зобов’язані відшкодувати шкоду в частці, яка визначена за домовленістю між ними або за рішенням суду. Обов’язок батьків, опікунів, навчальних, виховних, лікувальних та інших закладів з відшкодування шкоди не припиняється після досягнення неповнолітніми повноліття або одержання ними майна, достатнього для відшкодування шкоди.

У випадку, якщо батьки, опікуни померли або вони не мають достатніх коштів для відшкодування шкоди, завданої життю і здоров’ю потерпілих, а сам неповнолітній має такі кошти, суд з урахуванням майнового становища заподіювача, а також інших обставин має право ухвалити рішення про відшкодування шкоди повністю або частково за рахунок майна самого заподіювача.

Неповнолітні віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років за наявності їхньої вини відповідають за завдану шкоду своїм майном і заробітком. У випадках, коли такий неповнолітній не має майна чи доходу, достатнього для відшкодування шкоди, шкода має бути відшкодована повністю або в частині, якої не вистачає, його батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо ті не доведуть, що шкода виникла не з їхньої вини. Обов’язок батьків, піклувальників і дитячого закладу відшкодовувати шкоду припиняється після досягнення заподіювачем шкоди повноліття або коли у нього до досягнення повноліття з’являються майно чи інші джерела доходу, достатні для відшкодування шкоди, або коли він до досягнення повноліття став дієздатним.

За шкоду, завдану спільними діями кількох неповнолітніх, які походять від різних батьків, батьки несуть відповідальність перед потерпілим солідарно.

Як відшкодовують шкоду, якщо заподіювач шкоди є психічно хворою (недієздатною) людиною?

За шкоду, завдану фізичною особою, що визнана в судовому порядку недієздатною, відповідають опікун або установа, що зобов’язані наглядати за нею, якщо не доведуть, що шкоду завдано не з їхньої вини. Такими установами є, наприклад, лікарні, у яких утримують душевно хворих.

Обов’язок опікуна чи закладу відшкодувати шкоду, завдану фізичною особою, що визнана недієздатною, не припиняється й у разі відновлення дієздатності такої особи. Коли опікун недієздатної особи, яка завдала шкоди, помер або у нього відсутнє майно, достатнє для відшкодування шкоди, а сама недієздатна особа має таке майно, суд може постановити рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смертю потерпілого, частково або в повному обсязі за рахунок майна цієї недієздатної особи.

Іноді цілком дієздатні особи не можуть розуміти значення своїх дій або керувати ними внаслідок, наприклад, раптової втрати свідомості чи в стані афекту. За загальним правилом, оскільки в діях таких осіб відсутня вина, вони не відповідають за завдану шкоду.

У нотатки

Неодмінним свідченням хворобливого стану заподіювача і відсутності його вини є висновок судово-психіатричної експертизи. Експерт має відповісти на запитання, чи міг дієздатний заподіювач шкоди розуміти значення свої дій або керувати ними на момент заподіяння шкоди.

Ці правила, звісно, не поширюються на випадки заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, оскільки його власник відповідає незалежно від вини. Власник не може бути звільнений від відповідальності на підставі того, що, наприклад, водій, який є власником джерела підвищеної небезпеки, втратив свідомість і як неосудний не міг запобігти наїзду на пішохода. Взагалі, коли фізична особа, яка завдала шкоди, сама довела себе до стану, у якому не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними, (внаслідок вживання спиртних напоїв, наркотичних засобів, токсичних речовин), шкоду, завдану нею, відшкодовують на загальних підставах. Такі особи не можуть бути звільнені від відповідальності за заподіяну ними шкоду.

Крім того, обов’язок відшкодувати шкоду може бути покладений судом на тих, хто проживає з особою, яка не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними внаслідок психічної хвороби чи недоумства – працездатних і спроможних відшкодовувати шкоду іншого з подружжя, батьків, повнолітніх дітей, що знали про її стан, але не порушували питання про визнання заподіювача недієздатним і встановлення над ним опіки.

Чи має право споживач на відшкодування шкоди, спричиненої неналежною якістю товарів або послуг?

Продавець, виробник, той, хто надає послуги, зобов’язані відшкодувати шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі внаслідок конструктивних, технологічних, рецептурних та інших недоліків товарів, робіт, послуг, а також недостовірної або недостатньої інформації про них. Відшкодування шкоди не залежить від вини заподіювачів, а також від того, чи перебував потерпілий з ними в договірних відносинах.

Шкода, завдана через недоліки товару, підлягає відшкодуванню за вибором потерпілого – продавцем або виробником товару. Коли шкоду завдано через недоліки робіт (послуг), то її відшкодовує їхній виконавець. У разі завдання шкоди внаслідок ненадання повної чи достовірної інформації щодо властивостей і правил користування товаром шкоду відшкодовують за вибором потерпілого продавцем або виробником товару.

У нотатки

Шкода, завдана внаслідок недоліків товарів, робіт, послуг, підлягає відшкодуванню, коли її завдано протягом встановлених строків придатності цих товарів, робіт, послуг, а якщо вони не встановлені, – протягом 10 років від дня виготовлення товару, виконання робіт, надання послуги. За межами зазначених строків шкода підлягає відшкодуванню:

– якщо на порушення вимог законом строку не встановлено;

– якщо особу не було попереджено про необхідні дії після закінчення строку придатності та про можливі наслідки в разі невиконання зазначених дій.

Продавець або виробник товару, виконавець робіт (послуг) звільняється від відповідальності лише у випадках, якщо доведе, що шкода виникла внаслідок нездоланної сили або порушення потерпілим правил користування або зберігання товару (результатів робіт, послуг).

У нотатки

Моральну шкоду, заподіяну внаслідок недоліків товарів, робіт, послуг відшкодовують тільки в разі, якщо вона заподіяна небезпечною для життя і здоров’я людей продукцією – товаром, роботою чи послугою.

Як відшкодовують шкоду, завдану діями правоохоронних органів?

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, визначено Цивільним кодексом України та спеціальним Законом України від 1 грудня 1994 р. «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Таку шкоду, заподіяну особі, відшкодовують у повному обсязі незалежно від вини осіб названих державних органів.

У ст. 1 Закону наведено перелік незаконних дій:

– незаконне засудження, незаконне притягнення як обвинуваченого, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконне накладення арешту на майно, незаконне відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

– незаконне застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконна конфіскація майна, незаконне накладення штрафу;

– незаконне проведення оперативно-розшукових заходів.

Право на відшкодування шкоди виникає у громадянина в таких випадках:

– постановлення виправдувального вироку суду;

– закриття кримінальної справи за відсутності події злочину, відсутності у діянні складу злочину або недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину;

– відмова в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з цих підстав;

– закриття справи про адміністративне правопорушення.

Шкоду, заподіяну оперативно-розшуковими заходами до порушення кримінальної справи (тобто гласними чи негласними розшуковими заходами, які здійснювались із застосуванням оперативних і оперативно-технічних способів), відшкодовують за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було прийнято рішення про порушення за результатами цих заходів кримінальної справи або таке рішення було скасовано.

У нотатки

Закриття справи (припинення провадження) за так званими нереабілітуючими обставинами (такими, які підтверджують вину особи у скоєнні суспільно небезпечного діяння) – амністією, недосягненням віку, з якого настає кримінальна відповідальність, зміною обставин та ін. не дає права на відшкодування шкоди згідно з цим законом.

Відповідно до ст. 3 Закону відшкодуванню підлягають:

– заробіток та інші грошові доходи, які особа втратила внаслідок незаконних дій;

– майно, у тому числі гроші, грошові вклади і проценти за ними, цінні папери та проценти за ними, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

– штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

– суми, сплачені громадянином у зв’язку з наданням йому юридичної допомоги;

– моральна шкода.

Відповідно до ст. 7 Закону, час перебування під вартою, час відбування покарання, а також час, протягом якого особа працювала у зв’язку з незаконним відстороненням від роботи (посади), зараховують до загального трудового стажу, як і стаж роботи за спеціальністю, стаж державної служби, неперервний стаж.

Місцеві органи влади і самоврядування протягом одного місяця від дня звернення повинні повернути громадянинові, який втратив право користування житловим приміщенням у зв’язку з незаконним засудженням, раніше займане ним житлове приміщення, а в разі неможливості повернення (наприклад, будинок знесено чи переобладнано в нежитловий; після капітального ремонту житлового приміщення, яке займав громадянин, більше не існує чи воно значно зменшилося в розмірі; жиле приміщення у встановленому порядку надано іншій особі та ін.) надають йому поза чергою протягом шести місяців після звернення громадянина в цьому ж населеному пункті рівнозначне житлове приміщення з урахуванням складу сім’ї і чинних норм жилої площі (від 9 до 13,65 м2 жилої площі на кожного члена сім’ї).

Вартість втраченого житла відшкодовують виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди.

Питання про відшкодування моральної шкоди та її розмір вирішує суд за заявою громадянина відповідно до чинного законодавства.

Зразки документів

До Пролетарського районного суду

м. Харкова

Позивач: Іванов Іван Іванович

буд. 12, кв. 54

вул. Сільська

м. Харків

61000

тел. 340-340

Відповідач: Сидоров Сидір Сидорович

буд. 34, кв. 41

вул. Заводська

м. Харків

61001

тел. 430-430

про відшкодування матеріальної та

моральної шкоди, спричиненої в

результаті ДТП

Ціна позову: 15 682,70 грн

Позовна заява

02.04.2010 р. о 17.45 год Сидоров Сидір Сидорович (далі – Відповідач), рухаючись на автомобілі мерседес-бенц (д. н. АХ 1111 АХ) по Заводському шосе у м. Харкові і повертаючи ліворуч на вул. Сільську, вчинив зіткнення з автомобілем ВАЗ 2101 д. н. АХ 0000 АХ, який належить мені на праві приватної власності і яким я на той момент керував (копії правовстановлювальних документів на майно додано).

Зазначені обставини були предметом розгляду у Пролетарському районному суді м. Харкова за адміністративною справою № 3-1111/2010 про розгляд адміністративного протоколу про притягнення Відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. За результатами розгляду справи постановою суду від 03.06.2010 р. Відповідача було визнано винним у порушенні Правил дорожнього руху України. Одночасно у моїх діях порушень Правил дорожнього руху України виявлено не було, про що окремо зазначено у тексті постанови (копію додано.)

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доводять під час розгляду інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно зі ст. 1188 ЦКУ, шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовують на загальних підставах. Так, шкоду, завдану одній особі з вини іншої особи, відшкодовує винна особа.

Згідно зі ст. 22 ЦКУ, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до висновку спеціаліста-товарознавця ХНДІСЕ ім. засл. проф. Бокаріуса П. П. Петрова за № 2000 від 18.04. 2010 р., в результаті ДТП мені спричинено матеріальну шкоду в розмірі 13 417,12 грн (копію висновку додано).

Для відновлення свого порушеного права, зокрема для встановлення розміру спричиненої йому шкоди, я був вимушений оплатити послуги спеціаліста-товарознавця. Про вартість послуг у сумі 265,58 грн та факт їх сплати зазначено в листі ХНДІСЕ ім. засл. проф. Бокаріуса від 18.04.2010 р. (копію додано).

Таким чином, сума матеріальної шкоди, що підлягає відшкодуванню, становить 13682,70 грн.

Діями Відповідача мені завдано певної моральної шкоди. На момент дорожньо-транспортної пригоди я відчув гострий страх, стрес, що його дістав, не минав упродовж декількох днів. Зараз я не маю можливості використовувати належний мені транспортний засіб внаслідок його пошкоджень, що негативно позначається на моїй мобільності. Для відновлення порушеного права я вимушений міркувати та обговорювати ситуацію, що склалася з вини Відповідача, у сім’ї, з метою пошуку виходу звертатися до юристів, експертів, витрачати свій час на консультації. Все це закономірно порушує звичайний спосіб життя. Спричинену мені моральну шкоду оцінюю в 2000 гривень.

Відповідно до ст. 386 ЦКУ, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому як майнової, так і моральної шкоди.

Стаття 23 ЦКУ передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв’язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім’ї чи близьких родичів.

Згідно зі ст. 1167 ЦК, моральну шкоду, спричинену фізичній особі відшкодовує винна особа в повному обсязі.

Беручи до уваги те, що сума завданої шкоди є досить значною, Відповідач може вчинити низку дій, спрямованих на позбавлення від належного йому майна з метою утруднення у подальшому виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходів щодо забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів щодо забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно зі ст. 152 ЦПК України, позов може бути забезпечений шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і перебувають у нього або в інших осіб.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст. ст. 1166, 1167, 1188 ЦК України, ст. ст. 130. 152 ЦПК України,

ПРОШУ:

1. Стягнути з Відповідача на мою користь 13682,70 грн як відшкодування завданої майнової шкоди, 2000 грн – як відшкодування моральної шкоди.

2. Стягнути з Відповідача на мою користь судові витрати.

3. У порядку забезпечення позову накласти арешт на належний відповідачеві автомобіль мерседес-бенц д. н. АХ 1111 АХ.

Додатки:

1. Документи, що підтверджують обставини, на яких ґрунтується позовна заява (за текстом, на ____ арк).

2. Квитанція про сплату судового збору (державного мита).

3. Квитанція про сплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

4. Копія позовної заяви та копії доданих до неї документів (окрім квитанцій) для Відповідача.

Усього на ___ арк.

11.01.2011 р. І. І. Іванов

__________________________________

До Пролетарського районного суду м. Харкова

Позивач: Іванов Іван Іванович

буд. 12, кв. 54

вул. Сільська

м. Харків

61000

тел. 340-340

Відповідач: Олегов Олег Олегович

буд. 12, кв. 58

вул. Сільська

м. Харків

61000

тел. 341-341

про відшкодування шкоди, заподіяної залиттям квартири

Ціна позову: 3683,50 грн

Позовна заява

я, Іванов Іван Іванович, проживаю у двокімнатній квартирі, за адресою м. Харків, вул. Сільська, буд. 12, кв. 54, яка належить мені на праві власності, що підтверджено договором купівлі-продажу від 17.10.2000 року.

13.10.2010 року о 18.00 год. я повернувся додому та побачив, що моя квартира залита водою, на стінах та стелі обох кімнат наявні мокрі плями та пошкодження штукатурки. Внаслідок залиття квартири мені було завдано майнової шкоди, квартира тепер потребує поточного ремонту.

14.10.2010 року комісією нашого ЖЕКу було проведено обстеження моєї квартири з метою виявлення причин і розміру заподіяної мені вищезгаданим залиттям шкоди. Згідно з актом комісії, залиття моєї квартири сталося внаслідок неналежного стану внутрішніх труб гарячого водопостачання квартири № 58 будинку за тією ж адресою з вини Олегова Олега Олеговича, який є власником квартири № 58, що розташована поверхом вище.

Незважаючи на вищевикладене, О. О. Олегов заподіяну мені майнову шкоду відшкодовувати відмовився. Відповідно до кошторису ремонту квартири, заподіяну мені майнову шкоду оцінили в 3683,50 грн.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 1166 Цивільного кодексу України,

ПРОШУ:

Стягнути з Олегова Олега Олеговича на мою користь 3683,50 грн як відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири Позивача.

Додатки:

1. Акт комісії від 14.10.2010 р.

2. Кошторис ремонту квартири.

4. Договір купівлі-продажу квартири.

5. Квитанція про сплату державного мита;

6. Квитанція про сплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи;

7. Копія позовної заяви та копії доданих до неї документів для Відповідача.

Усього на ___ арк.

11.01.2011 р. І. І. Іванов

__________________________________

Сільський районний суд

Харківської області

Позивач: Сидорова Наталія Вікторівна

1-й пр-т, буд. 4, кв. 2

Смт Кути

Сільський район

Харківська область,

62131

Відповідачі: Прокуратура Харківської області

вул. Б.Хмельницького, 4

м. Харків

62100

Державна казначейська

служба України

вул. Бастіонна, 6

м. Київ

01601

про відшкодування моральної шкоди та втраченого заробітку

Ціна позову: 324 710,90 грн

Позовна заява

1) ХРОНОЛОГІЯ ПОДІЙ

17.10.2007 р. слідчим прокуратури Сільського району Харківської області порушено кримінальну справу № 150039 стосовно Н. В. Сидорової за фактом одержання хабара за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. Копію цієї постанови Н. В. Сидоровій було вручено лише 25.10.2007 р.

22.10.2007 р. слідчим прокуратури Сільського району Харківської області порушено додаткову кримінальну справу стосовно Н. В. Сидорової за фактом службового підроблення за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, вказану справу об’єднано із кримінальною справою № 150039.

25.10.2007 р. Н. В. Сидоровій було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

02.11.2007 р. Н. В. Сидорова подала до Сільського районного суду Харківської області скаргу на постанови слідчого про порушення кримінальних справ від 22.10.2007 р. та 25.10.2007 р.

16.11.2007 р. Сільським районним судом Харківської області були скасовані постанови слідчого про порушення кримінальних справ від 22.10.2007 р. та 25.10.2007 р. стосовно Н. В. Сидорової.

05.12.2007 р. апеляційним судом Харківської області постанову Сільського районного суду Харківської області від 16.11.2007 р. скасовано, справу передано на новий розгляд.

21.01.2008 р. Сільським районним судом Харківської області Н. В. Сидоровій відмовлено у задоволенні скарги та скасуванні постанов слідчого.

04.02.2008 р. апеляційним судом Харківської області постанову Сільського районного суду Харківської області від 21.01.2008 р. залишено без змін.

14.04.2008 р. слідчий В. Я. Солдатов притягнув Н. В. Сидорову як обвинувачену у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1. ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України.

15.04.2008 р. слідчий В. Я. Солдатов виніс постанову про відсторонення Н. В. Сидорової від посади лікаря Кутянської АСМ і направив для виконання головному лікарю Сільського району. Того ж дня Н. В. Сидоровій повторно обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

16.04.2008 р. Н. В. Сидорову було відсторонено від посади лікаря Кутянської АСМ.

18.04.2008 р. досудове слідство по кримінальній справі було закінчено.

23.04.2008 р. справу зі звинувачення Н. В. Сидорової у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України, направлено до Сільського районного суду Харківської області із обвинувальним висновком для розгляду по суті.

13.05.2008 р. справу Сільським районним судом Харківської області призначено до розгляду по суті.

20.03.2009 р., за результатами розгляду у 16 судових засіданнях, вироком Сільського районного суду Харківської області Н. В. Сидорову було визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 2 роки, звільнивши її від покарання із випробуванням з іспитовим строком в 1 рік.

24.12.2009 р. апеляційним судом Харківської області вирок Сільського районного суду Харківської області від 20.03.2009 р. було скасовано.

Справу направлено на новий розгляд до Сільського районного суду Харківської області.

У Сільському районному суді Харківської області справу після 24 судових засідань розглянуто, вироком від 16.11.2011 року Сидорову Н.В. повністю виправдано у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України.

05.03.2012 р. апеляційним судом Харківської області вирок Сільського районного суду Харківської області залишено без змін.

2) ЗАГАЛЬНІ ПІДСТАВИ ДЛЯ ВІДШКОДУВАННЯ ШКОДИ

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людину, її життя і здоров’я, честь і гідність, недоторканність і безпеку визнано в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов’язком держави.

Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб під час виконання ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст.1176 ЦКУ, шкоду, завдану фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовує держава у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

У ч. 2 тієї ж статті вказано, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» станом на 05.03.2012 р. (далі – Закон № 266/94-ВР), відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У цих випадках завдану шкоду відшкодовують у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 2 Закону № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

3) ДАНІ ПРО ОСОБУ Н. В. СИДОРОВОЇ

Сидорова Наталія Вікторівна, 03.02.1953 г.р., народилась і прожила все життя у Сільському районі Харківської області.

Працювала на різноманітних посадах у Сільській районній лікарні, починаючи із 1972 р. (тобто з 19 років) до моменту звільнення у 2010 році. Закінчила Харківський медичний інститут у 1981 р. за фахом «Лікувальна справа» і здобула кваліфікацію лікаря-терапевта.

За плідну трудову діяльність Н. В. Сидорову 2006 року нагороджено почесною грамотою (наказ № 17 від 15.06.2006 р., копія грамоти також є в матеріалах кримінальної справи, том 1 а.с. 152), а 2010 року – почесною грамотою районної держадміністрації та районної ради (наказ № 77 від 17.06.2010 р., запис у трудовій книжці, копію якої додано). За результатами сумлінної праці на благо суспільства Н. В. Сидоровій присвоєно статус Ветерана праці (копію посвідчення додано).

Згідно з характеристикою головного лікаря Сільської центральної районній лікарні (копію додано), у Сільській ЦРЛ Н. В. Сидорова працювала з 1985 до 2010 року на посадах лікаря-терапевта, головного лікаря Кутянської дільничної лікарні, лікаря-терапевта-ординатора терапевтичного відділення; упродовж 2005–2010 років працювала на посаді лікаря загальної практики, сімейним лікарем Кутянської амбулаторії загальної практики сімейної медицини. Загальний стаж медичної практики 37 років, ветеран праці. За весь час роботи Н. В. Сидорова проявила себе здібним фахівцем, чуйним і уважним лікарем, вимогливим до себе і до своїх підлеглих. Має гарні організаторські здібності, тому була призначена головним лікарем Кутянської дільничної лікарні.

У період формування галузі охорони здоров’я основну перевагу віддавала організації медичної служби сільській місцевості на засадах сімейної медицини, забезпечувала надання кваліфікованої первинної лікувально-профілактичної допомоги прикріпленому населенню в амбулаторних умовах та вдома, вела профілактичну роботу, спрямовану на виявлення факторів ризику ранніх і скритих форм захворювань, проводила низку заходів щодо зниження захворюваності на туберкульоз та онкологію сільських мешканців, виконувала санітарно-просвітницькі та санітарно-освітні функції на дільниці.

Використовувала у своїй роботі сучасні методи профілактики, діагностування, лікування та реабілітації хворих при різних захворюваннях. Систематично підвищувала кваліфікацію та рівень медичних знань. Чуйна, уважна до хворих, відповідальна в роботі Н. В. Сидорова користувалася заслуженою повагою серед населення, медичного колективу та адміністрації лікарні.

За багаторічну сумлінну працю, високий професіоналізм, відданість справі, активну громадську позицію та вагомий внесок в розвиток охорони здоров’я не раз її було нагороджено грамотами Сільської ЦРЛ, Сільської РДА та Головного управління охорони здоров’я Харківської обласної державної адміністрації.

Відповідно до характеристики Кутянської селищної ради (копію додано), Сидорова Наталія Вікторівна 03.02.1955 року народження зареєстрована і проживає в смт Кути. Н. В. Сидорова за час проживання на території селищної ради зарекомендувала себе з позитивної сторони. Пенсіонерка, має гарні трудові навички, веде нормальний спосіб життя. У громадських місцях поводиться спокійно. Доброзичлива, чуйна, старанна, бере активну участь у житті громади, має добрі стосунки із сусідами та односельцями. Жодних компрометаційних матеріалів на Н. В. Сидорову у селищній раді немає.

Сидорова Наталія Вікторівна жодного разу не була судима, до кримінальної відповідальності її не притягували.

4) СПРИЧИНЕНА МОРАЛЬНА ШКОДА

Згідно з п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовують моральну шкоду.

Частина 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР визначає моральну шкоду як страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточенням, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦКУ, моральну шкоду відшкодовують незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов’язана з розміром цього відшкодування.

Постанова Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у п. 3 зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації; моральних переживаннях через проблеми зі здоров’ям; у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав; у зв’язку з незаконним перебуванням під слідством і судом; у порушенні нормальних життєвих зв’язків через неможливість продовження активного громадського життя; порушенні стосунків з оточенням; у разі настання інших негативних наслідків.

Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за отримання хабара та службове підроблення були зганьблені честь і гідність позивачки, завдано непоправної шкоди її престижу та діловій репутації як лікаря, так і мешканця громади.

Про те, що Н. В. Сидорову притягнуто до кримінальної відповідальності одразу стало відомо через засоби масової інформації широкому колу осіб (копію відповідної публікації у газеті «Ранковий Харків» додано, лист прокуратури з цього приводу перебуває у матеріалах кримінальної справи т. 2 а.с. 122).

Крім того, слідчим прокуратури направлено подання головному лікарю Сільської районної лікарні, у якому була наведена інформація про нібито скоєні Н. В. Сидоровою злочини із категоричною вимогою донести цю інформацію до трудового колективу медичних працівників на загальній нараді (т. 1 а.с. 105 кримінальної справи).

Слід одразу зазначити, що позивачка прожила більшу частину свого життя у невеликому оточенні мешканців місцевої громади, де неможливо сховатися від насмішок, злих чуток та презирства, що цілком можливо, наприклад, у місті із мільйонним населенням.

Н. В. Сидорова важко все це переносила. Деякі знайомі стали уникати її, вона замкнулася у собі, стала рідше виходити з дому.

Крім того, пересування позивачки було обмежено запобіжним заходом у вигляді підписки про невиїзд, який тривав з 25.10.2007 р. (т. 1 а.с. 25 кримінальної справи) до набуття чинності виправдувального вироку 05.03.2012 року (т. 4 а.с. 55–63 кримінальної справи), тобто більш ніж чотири з половиною роки. Постановою слідчого Н. В. Сидорову з 16.04.2008 року (т. 1 а.с. 82–85) було відсторонено від посади лікаря Кутянської амбулаторії сімейної медицини.

Сидорова була вимушена регулярно з’являтися за викликами слідчого та суду, причому кожний такий виклик та участь у проведенні досудового та судового слідства глибоко травмував психіку людини, яка жодного разу у житті із подібним не мала справ.

Постійне очікування покарання і вкрай нестабільне становище пригноблювало позивачку, позбавило можливості на тривалий час планувати своє майбутнє.

Окремо слід зазначити, що у день смерті її матері замість підтримки оточення, яка була так потрібна позивачці, вона отримала лише шантаж з боку слідчого, який вимагав від Н. В. Сидорової визнання своєї вини під погрозою затримання та недопущення в такий спосіб до померлої. Чи слід поясняти, яку моральну травму було завдано позивачці? Подібний захід, до речі, було організовано і на дев’ятий день від дня смерті.

Що стосується інших негативних наслідків, то найбільш непоправним серед них слід назвати страх, який, напевно, залишиться з позивачкою назавжди. Страх громадянина перед правоохоронними органами власної держави, які повинні захищати правопорядок, але доклали усій можливих зусиль, щоб виконати замовлення «чорних» виробників сирних продуктів, яким позивачка перешкодила здійснювати свою протиправну діяльність (т. 1 а.с. 149–150 кримінальної справи). Зокрема, органи прокуратури здійснювали неприкритий тиск на свідків захисту (т. 1 а. с. 128–129, т. 2 а.с. 2, 12, 15, 25–27 кримінальної справи), здійснили невдалу провокацію хабара, штучно фабрикували докази (текст вироку суду від 16.11.2011 р., текст ухвали апеляційного суду від 05.03.2012 р., а також т. 2 а.с. 132, 166 кримінальної справи; тут і раніше для економії місця подано посилання на відповідні заяви та клопотання захисту, які, у свою чергу, посилаються на матеріали справи), здійснювали психологічний тиск і на позивачку (текст вироку суду від 16.11.2011 р., висновок комплексної судово-почеркознавчої та судово-авторознавчої експертизи № 2539/3251, т. 3 а.с. 214–225 кримінальної справи). Незважаючи на те, що судом була встановлена відверта неправдивість показань низки ключових свідків обвинувачення, жодної особи навіть не було допитано прокуратурою з цього приводу. Все це призвело до глибокого розчарування, втрати у позивачки віри у справедливість, відчуття захищеності з боку держави.

Адже всі вищезазначені незаконні рішення, дії (бездіяльність) органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду не були наслідком слідчої (судової) помилки. На жаль, у «першій столиці» держави, яка називає себе європейською, майже десяток державних службовців, міліціонерів, прокурорів були задіяні у привселюдній безсоромній нарузі над правом, фактично використовуючи його для переслідування беззахисної літньої людини, простого лікаря, яка усе життя фактично присвятила служінню людям.

Вищезазначене, безумовно, порушило нормальні життєві зв’язки позивачки, було утруднено спілкування і стосунки з оточенням. Людину, яка протягом життя сумлінною працею досягла щирої поваги громади, було зведено на рівень злочинця, якому загрожує покарання у вигляді позбавлення волі, та особи, позбавленої довіри лікувати своїх односельців. Звертаю увагу суду, що це не було одномоментним негативним впливом – таке катастрофічне знищення соціального статусу і вплив стресу тривали майже п’ять років!

Внаслідок перманентного стресу під час перебування під слідством і судом стан здоров’я Н. В. Сидорової наблизився до критичного. Порушення звичного способу життя, постійний стрес призвели до того, що позивачка почала скаржитися на регулярний головний біль, запаморочення, біль у серці. За період кримінального переслідування почастішали напади стенокардії, не раз Н. В. Сидорова перебувала на лікарняному. Крім того, її почав турбувати біль у хребті, поперековому відділі, що відлунював до правої ноги. Фактично позивачка вже не може рухатись без сторонньої допомоги (копію відповідних матеріалів медичної карти хворої додано).

Вищезазначені обставини можуть підтвердити також свідки, зокрема, Т. А. Буравська, Н. А. Варавіна, В. М. Кириленко, Л. І. Карпенко, В. І. Гуцал, Ю. П. Кузьменко, яких прошу допитати в судовому засіданні.

5) РОЗМІР ВІДШКОДУВАННЯ МОРАЛЬНОЇ ШКОДИ

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦКУ, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під час визначення розміру відшкодування враховують вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 13 Закону № 266/94-ВР, розмір моральної шкоди визначають з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадять, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Встановлений чинним законодавством мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на рівні однієї мінімальної зарплати за місяць перебування під слідством та судом, вочевидь, стосується випадку, коли під слідством та судом перебуває особа (наприклад, гіпотетичний рецидивіст без будь-яких соціальних зв’язків та відчуття сорому перед оточенням за статус обвинуваченого та підсудного), для якої подібне проводження часу є досить звичним заняттям. Лише в такому випадку є адекватним відшкодування, що дорівнює мінімальній зарплати, за яку переважна більшість людей не висловить бажання навіть працювати, не кажучи вже про те, щоб бути притягненими до кримінальної відповідальності, втратити роботу та понести інші пов’язані із цим негаразди.

Звертаю увагу, що верхня межа відшкодування законодавцем завбачливо не вказана, оскільки неможливо передбачити максимальний рівень страждання, яке відчуває громадянин внаслідок переслідування з боку правоохоронних органів.

Постанова Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у п. 9 передбачає, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначають у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд під час вирішення цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Саме з цих міркувань позивачка визначає розмір моральної (немайнової) шкоди, який оцінює, спираючись на 4 мінімальні заробітні платні на місяць, перебування під слідством та судом, що становить 263 088 грн. (1218 × 54 місяці = 263 088 грн).

Враховуючи інтенсивність та глибину сприйняття всіх психотравмувальних факторів, що супроводжували її неправосудне переслідування, позивачка стверджує, що нізащо би не погодилась відчути пережитий моральний і душевний біль вдруге за названу та будь-яку іншу суму.

6) ВТРАЧЕНИЙ ЗАРОБІТОК

Відповідно до п. 1 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, у випадках, наведених в статті 1 цього Закону, громадянинові відшкодовують заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, розмір сум, які передбачено пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначають, зокрема, з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади).

15.04.2008 р. слідчим винесено постанову про відсторонення Н. В. Сидорової від посади лікаря Кутянської АСМ і направлено для виконання головному лікарю Сільського району.

16.04.2008 р. наказом № 65-к по Сільській ЦРЛ Н. В. Сидорову було відсторонено від посади лікаря Кутянської АСМ.

Вироком Сільського районного суду Харківської області від 16.11.2011 року Н. В. Сидорову повністю виправдано у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України. 05.03.2012 р. апеляційним судом Харківської області вирок Сільського районного суду Харківської області залишено без змін.

Таким чином, з 16.04.2008 р. до 05.03.2012 р. постановою слідчого Н. В. Сидорову було відсторонено від роботи.

Згідно з відповіддю Сільської центральної районної лікарні, за період роботи Н. В. Сидорової лікарем загальної практики сімейної медицини Кутянської АСМ фінансування її заробітної плати здійснювала Кутянська селищна рада (копію додано).

Згідно з відповіддю Кутянської селищної ради № 02–20/329 від 09.09.2013 р. (копію додано), після відсторонення від роботи Н. В. Сидорова заробітну плату не отримувала, окрім квітня місяця 2009 року, коли фактично працювала у Кутянській АСМ.

Згідно з довідкою Кутянської селищної ради № 02–20/31 від 12.08.2013 р. (копію додано), втрачений заробіток Н. В. Сидорової становив 61 622,90 грн.

7) ПРОЦЕСУАЛЬНІ МОМЕНТИ

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадять за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до п.п. 1) пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконує виключно Державна казначейська служба України. Зазначені рішення передають до Державної казначейської служби України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Державною казначейською службою України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету – у межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Відповідно до п.п. 1) п. 35 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ», затвердженого Постановою КМ України від 3 серпня 2011 року № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45, Державне Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів.

Згідно з п. 38 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ», для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету, згідно з пунктом 35 цього Порядку, у Казначействі відкривають в установленому порядку відповідний рахунок.

Згідно з п. 1, 3 Указу Президента України «Про Положення про Державну казначейську службу України» № 460/2011 від 13 квітня 2011 року, Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовує і координує Кабінет Міністрів України через Міністра фінансів України, Основними завданнями Казначейства України є: «<…> 5) здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду».

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 (про судову практику в справах про моральної (немайнової) шкоди, під час вирішення спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкоду відшкодовує держава (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не справляють за подання: <…>13) позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ст. 120 Цивільного процесуального кодексу України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додано до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. Правила цієї статті щодо подання копій документів не поширюються на позови, що виникають з трудових правовідносин, а також про відшкодування шкоди, завданої внаслідок злочину чи каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смертю фізичної особи, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з ч. 4 ст. 110 Цивільного процесуального кодексу України, позови, пов’язані з відшкодуванням шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можна подавати також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

8) ПІДСУМОК

З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст. 110, 118–120, 137 ЦПК України

ПРОШУ:

1. Стягнути з Державного бюджету України на користь Сидорової Наталії Вікторівни шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України моральну шкоду у розмірі 263 088 грн та майнову шкоду у розмірі 61 622,90 грн, всього 324 710,90 грн.

2. До початку розгляду справи по суті витребувати з архіву Сільського районного суду Харківської області кримінальну справу зі звинувачення Н. В. Сидорової у злочинах, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України (справа № 2090\4\2012 р.) для подальшого огляду у судовому засіданні окремих аркушів справи (зокрема т.1 а.с. 1, 2, 24, 25, 73, 77–78, 82–83, 97, 105, 151–152; т.2 а.с. 79; т. 3 а.с. 214–225 та ін. у разі необхідності).

Додатки:

1. Додаткові копії документів за текстом на 121 арк.

2. Дві копії позовної заяви на 11 арк. для відповідачів.

Позивачка: Н.В. Сидорова

02.01.2014 р.

Розділ 3

Споживчі відносини

Які основні поняття передбачено законодавством щодо сфери споживчих відносин?

– Споживач – фізична особа, яка купує, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов’язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов’язків найманого працівника;

– продавець – суб’єкт господарювання, який, згідно з договором, реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації;

– виконавець – суб’єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги;

– виробник – суб’єкт господарювання, який виробляє товар або заявляє про себе як про виробника товару чи про виготовлення такого товару на замовлення, розміщуючи на товарі та/або на упаковці чи супровідних документах, що разом з товаром передають споживачеві, своє найменування (ім’я), торговельну марку або інший елемент, який ідентифікує такого суб’єкта господарювання; або імпортує товар.

Яка основна сфера споживчих відносин?

До правовідносин, суб’єктом яких може бути споживач, належать будь-які відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності.

Основним нормативним актом, який регулює такі відносини, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, є Закон України «Про захист прав споживачів» від 2 травня 1991 року № 1023-XII.

Споживчі відносини стосуються:

– продукції – будь-яких виробів (товарів), робіт чи послуг, що виготовляють, виконують чи надають для задоволення суспільних потреб;

– роботи – діяльності виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Хто такий споживач у сучасному правовому полі?

Згідно зі ст. 42 Конституції України, «держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів».

Інститут споживання є невід’ємним від суспільства. Тому зрозуміло, що з розвитком держави та суспільних відносин для держави було цілком логічно регулювати і відносини споживачів, контролювати якість продукції та послуг у суспільному обороті.

Протягом всієї історії людства, навіть до формування сучасної держави торговця, який пропонував неякісний товар або послугу, суворо карали.

У нотатки

В указі Петра І «Про якість» від 11 січня 1723 року зазначено таке: «Повелеваю хозяина Тульской фабрики Корнилу Белоглазова бить кнутом и сослать на работу в монастыри, понеже он, подлец, осмелился войску государства продать негодные пищали и фузеи. Старшину Фрола Фукса бить кнутом и сослать на Азов, пусть не ставит клейма на плохие ружья…»

У сучасній історії можна навести приклад Білля про права споживачів, який 15 березня 1962 року ухвалив Джон Кеннеді (35-й президент США). Білль містив права на безпеку товарів та послуг, на інформацію, на вибір та право бути вислуханим у суді, якщо першими трьома правами нехтують.

На сьогодні 15 березня відзначають як Всесвітній день прав споживача.

Отже, хто ж такий споживач у сучасному правовому полі?

Іноді, вибираючи тривалий час якусь річ, в результаті не дуже вдалої купівлі чогось спадає на думку, що найліпший спосіб споживати щось – зробити це власноруч. Але, на жаль, це неможливо, і час від часу, мешканці мегаполісів та соціуму загалом мають вступати у відносини з іншими особами, які, за висловленням давніх римлян, можуть щось «Дати, зробити, надати» (Dare, facere, praestare).

На сьогодні навіть з’явився спеціальний термін – шопінг (від англ. shopping). Психологи, наприклад, вважають, що шопінг заспокоює, допомагає виплеснути енергію. Можливо. Але запевняємо, що справжній сплеск енергії та адреналіну дає спірна ситуація, коли з одного боку – фізична особа з товаром неналежної якості, а з іншого – багатомільйонний торговельний конгломерат. І добре, якщо наслідком неналежної якості товару буде лише біганина, а не серйозний розлад здоров’я.

У цьому розділі ми ознайомимо з читача з найпоширенішими питаннями, що виникають у багатьох споживачів.

Звісно, ми не ставимо перед собою задачу надати вам знання інспектора управління з захисту прав споживачів. Головне – сприяти виробленню в читача внутрішнього бар’єру від необережних дій під час придбання продукції та послуг.

Перш за все слід звернути увагу на те, що часто причиною проблем у споживчих відносинах з виробниками або продавцями виявляються дії або бездіяльність власне споживача. Сюди можна віднести і якусь неприродну сором’язливість: споживачеві чомусь незручно запитати про документи щодо якості товару, яким він збирається користуватися чи навіть споживати. Отже:

1. Чітко зрозумійте, що ви бажаєте придбати! Навіть якщо це стосується пляшки пива. Хоч це й не юридична порада, утім, рекомендуємо робити собі перелік того, що ви бажаєте придбати.

2. Оскільки продукція повинна перш за все бути безпечною, перевірте строк придатності та інші характеристики, які свідчать про її безпечність.

3. Не лініться прочитати все, що написано на товарі, якщо він вам незнайомий. Якщо необхідної вам інформації немає, то не соромтесь запитати про це продавця. Адже відсутність необхідної та достовірної інформації про товар – це порушення закону. Якщо йдеться про різні види техніки, обов’язково протестуйте її. Більше того, перевірити працездатність товару – це обов’язок продавця.

Що таке договір для споживача?

Будь-які споживчі відносини завжди оформлюють договором. Закон дає визначення поняття договору між сторонами споживчих відносин.

Договір – це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізують продукцію. Підтвердження вчинення усного правочину оформлюють квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі – розрахунковий документ).

Ось чому завжди необхідно зберігати розрахунковий документ! Це ваше підтвердження укладеного договору. Без нього довести, що договір справді був, вкрай складно.

Що є головним для будь-якої продукції?

Тут передовсім йдеться про безпечність, тобто відсутність будь-якого ризику для життя, здоров’я, майна споживача і навколишнього природного середовища за звичайних умов використання, зберігання, транспортування, виготовлення й утилізації продукції. У законі зазначено так: «Споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на безпеку продукції».

Які існують обов’язки продавця щодо документів на продукцію?

Продавець (виробник, виконавець) зобов’язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Крім того, продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов’язаний надати йому документи, що підтверджують належну якість продукції.

Тому якщо ви вважаєте, що це необхідно, наполягайте на тому, щоб вам надали документи щодо якості товару, який ви збираєтесь купувати. Адже на практиці може виникнути непорозуміння, оскільки продавці не завжди стикаються з такими вимогами. Утім, якщо ваше запитання коректне та мотивоване, продавець, що дбає про свою репутацію, не буде намагатись уникнути надання необхідних документів. Якщо продавець все ж таки відмовляє вам та не бажає пояснити причину відмови або якось допомогти (хоча, як було сказано вище, наявність таких документів є обов’язковою), не варто породжувати конфлікт, підвищувати голос та цитувати закон. Якщо вам аж надто кортить «віддячити» «сумлінному» продавцеві, то радимо дотримувати певного порядку подання скарги.

1. Ввічливо попросити книгу скарг та пропозицій. Зрозуміло, якщо вже назріває конфлікт, одержати її буде складно. Хоча вона має бути доступною у куточку споживача.

2. Якщо книгу надано, по-перше, зафіксуйте свою скаргу в книзі, по-друге, продублюйте письмово та вручіть продавцеві (бажано керівникові) під підпис.

У разі відмови, що також дуже вірогідно, надішліть скаргу йому поштою (адреса має бути у куточку споживача) та копію до управління захисту прав споживачів у вашому місті. Надсилати радимо листом на замовлення з описом вкладення.

Скаргу про порушення слід викласти максимально чітко, без емоцій та зайвих слів. Чим більш чіткою та короткою буде скарга, тим більше шансів, що її буде розглянуто так, як потрібно, а не просто буде надано формальну відписку.

Такий саме порядок дій слід використовувати і в інших випадках порушення ваших споживчих прав.

Яку інформацію зобов’язаний надати продавець?

Окрім інформації про безпеку, суб’єкт господарювання повинен забезпечити наявність на видному та доступному місці куточка покупця, у якому розміщена інформація про найменування власника або вповноваженого ним органу, книгу відгуків та пропозицій, інформацію про місцезнаходження і номери телефонів органів, що забезпечують захист прав споживачів.

Інформація про продукцію повинна містити:

1) назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими їх реалізують;

2) найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати вітчизняна продукція;

3) дані про основні властивості продукції, а щодо продуктів харчування – про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировини, у тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, об’єм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремими категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт;

4) відомості про вміст шкідливих для здоров’я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами;

5) позначку про наявність або відсутність у складі продуктів харчування генетично модифікованих компонентів;

6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції;

6.1) виробник (продавець) у разі виявлення недостовірної інформації про продукцію (якщо вона не шкодить життю, здоров’ю або майну споживача) протягом тижня вилучає цю продукцію з продажу та приводить інформацію про неї до відповідності;

7) дату виготовлення;

8) відомості про умови зберігання;

9) гарантійні зобов’язання виробника (виконавця);

10) правила та умови ефективного і безпечного використання продукції;

11) строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій;

12) найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

У нотатки

Стосовно продукції, яка підлягає обов’язковій сертифікації, споживачеві мають надавати інформацію про її сертифікацію.

Стосовно ж продукції, яка за певних умов може бути небезпечною для життя, здоров’я споживача та його майна, навколишнього природного середовища, виробник (виконавець, продавець) зобов’язаний довести до відома споживача інформацію про таку продукцію і можливі наслідки її споживання (використання).

Будьте уважні! Продавці рідко знають про можливі небезпечні наслідки та нюанси правильного використання певної продукції. Зазвичай таку інформацію не повідомляють споживачеві або повідомляють лише формально.

Яку інформацію має надати продавець у разі укладення договору на відстані?

На сьогодні дуже популярним є придбання продукції через Інтернет. Це зручно, швидко, модно.

У цьому випадку продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про:

1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії;

2) основні характеристики продукції;

3) ціну, включаючи плату за доправляння, та умови оплати;

4) гарантійні зобов’язання та інші послуги, пов’язані з утриманням чи ремонтом продукції;

5) інші умови постачання або виконання договору;

6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні постачання продукції або послуг;

7) вартість телекомунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу;

8) період прийняття пропозицій;

9) порядок розірвання договору.

Суб’єкт господарювання може використовувати стандартну умову у договорі про можливість заміни товару в разі його відсутності іншим товаром. Така умова вважатиметься справедливою, якщо:

– інший товар відповідає меті використання замовленого товару;

– має таку саму або кращу якість;

– його ціна не перевищує ціни замовленого товару.

Таким чином, допустимо інформувати покупця до придбання ним товару, що в разі відсутності замовленого йому буде вислано інший, який відповідає вказаним вище критеріям. Тому, шановні споживачі, уважно читайте все, що написано, особливо дрібним шрифтом.

Суб’єкт господарювання повинен забезпечити безкоштовну установку, включення і пуск технічно складних товарів, якщо нормативною документацією та правилами користування ними не допускається включення і пуск їх безпосередньо споживачем, а також складання меблів на дому в споживача в обумовлений з ним строк, але не пізніше п’ятиденного строку від дня отримання одержувачем поштового відправлення.

Для виконання цих робіт суб’єкт господарювання укладає відповідний договір з виконавцем робіт з гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни товарів, що розміщується за місцем проживання адресата (одержувача) поштового відправлення, повідомляючи про це споживача в супровідних документах до товарів.

Виконавець робіт з гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни товарів після виконання зазначених робіт видає споживачеві квитанцію, де робить відмітку про дату здійснення цих робіт.

Що таке гарантія на продукцію?

Не слід ототожнювати термін «гарантія на товар» та «гарантійний ремонт або заміна» з обов’язком виконувати ремонт або заміну взагалі. Це не одне й те саме. Це наслідки придбання неякісного товару, а не наслідки гарантії. Наявність же гарантії на товар (і це важливо) – це розподіл між споживачем або продавцем (виробником) обов’язку з доведення фактів неналежної якості товару.

Якщо ви, наприклад, придбали телевізор, який має гарантію 3 роки, то протягом гарантійного строку у разі його несправності споживачеві не потрібно доводити, що це брак, недолік і т. ін. Навпаки, це обов’язок продавця довести, що це не брак. І якщо він насправді це зробить, довівши також, що телевізор використовували не за призначенням, не за правилами експлуатації (наприклад, вологість повітря у приміщенні була дуже високою, що не передбачено правилами експлуатації), то продавець може цілком правомірно відмовити і в безкоштовному ремонті, і в заміні.

Якщо все нормально і це дійсно недолік, брак, то продавець зобов’язаний безкоштовно відремонтувати або замінити неякісний товар.

А що ж робити, якщо гарантійний строк вже закінчився? У цій ситуації ролі споживача і продавця міняються. Тепер для безкоштовного ремонту поламаного телевізора саме споживачеві потрібно буде довести, що телевізор мав брак або недолік. Але ще раз підкреслимо, що відсутність або завершення гарантії не означає, що ви не можете безкоштовно відремонтувати або замінити ваш пристрій. Слід попередити від зловживання цим правом та неправильного його застосування: по-перше, йдеться тільки про істотний недолік; по-друге, випадки виходу з ладу техніки відомого виробника через брак після спливу гарантійного строку – це все-таки рідкість. Така техніка або швидко виходить з ладу, оскільки є недолік, у межах гарантійного строку, або працює до фактичного зносу за умови належної експлуатації. Якщо ж це все-таки трапилось і якщо явних причин виходу з ладу, скажімо, телевізора з вашої вини ви не бачите, тобто ви дійсно експлуатували виключно так, як зазначено у супровідних документах, та виконували всі вказані умови (перевірте це, перш ніж звертатися до експерта та продавця), у такому випадку радимо письмово звернутися до продавця. Оскільки у цьому випадку саме споживачеві потрібно доводити наявність недоліку, то рекомендовано підкріпити ваше звернення результатом експертного висновку. На практиці можна за таким висновком завернутися наприклад до інституту судових експертиз ім. Бокаріуса або сервісного центру продавця (виробника), а краще до обох. Такий висновок є платним, тому радимо тверезо оцінювати ситуацію. Якщо ви збираєтесь маніпулювати фактами, то можете зазнати фіаско. У цьому випадку простіше буде відремонтувати платно або все-таки придбати нову техніку. До випадку, де варто було б розібратися, слід віднести поломку одразу після закінчення гарантійного терміну або близько до нього.

Утім, продавець може відмовитись виконувати вашу вимогу, оскільки ч. 10 ст. 8. не передбачає прямого обов’язку обміняти або відремонтувати: «Якщо вимогу не задоволено у строки, передбачені частиною дев’ятою цієї статті (14 днів), споживач має право на свій вибір пред’явити виробникові (продавцеві) інші вимоги, відповідно до частини першої цієї статті: пропорційного зменшення ціни; безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; відшкодування витрат на усунення недоліків товару, розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар».

У зв’язку з цим наступним кроком буде подання позовної заяви до суду. Далі потрібно виходити із суто економічного сенсу: чи не перевищать ваші витрати вартість виробу? Значну цінність становить і ваш час, тому тут рішення виключно за вами.

Виробники, які цінують репутацію своєї торговельної марки, скоріше за все підуть назустріч, оскільки розуміють, що такий крок – найкраща реклама. А брак трапляється завжди.

Що слід знати про гарантію на придбану продукцію?

На сьогодні наявність гарантії більше сприймається як мірило якісної або неякісної продукції. Причиною цього скоріше за все є те, що термін «гарантія» продавці використовують суто як маркетинговий хід з метою підкреслити високу якість товару. На жаль, трапляються випадки, коли наявність гарантія так і залишається тільки рекламою та способом привернути увагу споживача та продати продукцію без реальної можливості виконати те, що має бути виконане продавцем, якщо він надав гарантію на свою продукцію.

Відповідно до ст. 7 Закону, виробник (виконавець) забезпечує належну роботу (застосування, використання) продукції, у тому числі комплектаційних виробів, протягом гарантійного строку, встановленого нормативно-правовими актами, нормативними документами чи договором. Гарантійний строк на комплектаційні вироби повинен бути не менший, ніж гарантійний строк на основний виріб, якщо інше не передбачено нормативно-правовими актами, нормативними документами чи договором.

Зазвичай цей спеціальний документ – гарантійний талон. Наполягаємо на тому, що продавець під час продажу товару, забезпеченого гарантією, зобов’язаний заповнити гарантійний талон, проставити дату продажу та печатку. Зберігайте талон. Придбайте спеціальну папку для документів та акуратно додавайте всі документи, що стосуються товарів, які ви купуєте. У майбутньому це дуже полегшить вам життя та заощадить час, коли ви почнете розшукувати гарантійний талон трирічної давнини.

У нотатки

Гарантійний строк зазначають у паспорті на продукцію або на етикетці чи в будь-якому документі, що додають до продукції.

Гарантійні зобов’язання у будь-якому випадку містять також будь-які зобов’язання виробника (виконавця) або продавця, передбачені рекламою.

Для продукції, споживчі властивості якої можуть з часом погіршуватися і становити небезпеку для життя, здоров’я, майна споживачів і навколишнього природного середовища, встановлюється строк придатності, який зазначають на етикетках, упаковці або в інших документах, що додають до неї під час продажу, і вважають гарантійним строком.

Строк придатності обчислюють, починаючи від дати виготовлення, яка також зазначається на етикетці або в інших документах, і визначають або часом, протягом якого товар є придатним для використання, або датою, до настання якої товар є придатним для використання.

Заборонено продаж товарів, на яких строк придатності не зазначено або зазначено з порушенням вимог нормативних документів, а також товарів, строк придатності яких минув.

Як обчислюють гарантійний строк на сезонні товари?

На сезонні товари (одяг, хутряні та інші вироби) гарантійний строк обчислюють від початку відповідного сезону, що встановлено Кабінетом Міністрів України.

Одяг, хутряні та інші вироби:

– весняно-літнього асортименту – з 1 квітня;

– осінньо-зимового асортименту – з 1 жовтня.

Взуття:

– зимового асортименту – з 15 листопада до 15 березня;

– весняно-осіннього асортименту – з 15 березня до 15 травня та з 15 вересня до 15 листопада;

– літнього асортименту – з 15 травня до 15 вересня.

У разі продажу товарів за зразками, поштою, а також у випадках, коли час укладення договору купівлі-продажу і час передання товару споживачеві не збігаються, гарантійний строк обчислюють, починаючи від дня передання товару споживачеві, а якщо товар потребує спеціальної установки (підключення) чи складення – від дня їх здійснення. Якщо день передання, установки (підключення) чи складення товару, а також передання нерухомого майна встановити неможливо або якщо майно перебувало у споживача до укладення договору купівлі-продажу, – від дня укладення договору купівлі-продажу.

Що означає відсутність гарантійного строку?

Стосовно продукції, на яку гарантійні строки або строк придатності не встановлено, споживач має право пред’явити продавцю (виробнику, виконавцю) відповідні вимоги, якщо недоліки було виявлено протягом двох років, а стосовно об’єкта будівництва – не пізніше десяти років від дня передання їх споживачеві.

Це дуже цікаве положення. На товарах, які продають, доволі часто можна зустріти фразу «строк придатності необмежений», тому, якщо такий товар вийде з ладу, на нього цілком правомірно можна буде висунути претензію протягом двох років користування. Не забувайте також, що користування товаром має здійснюватися за призначенням, тож неправомірно буде висувати претензію через зношеність товару впродовж користування.

Під час виконання гарантійного ремонту гарантійний строк збільшується на час перебування продукції в ремонті.

Зазначений час обчислюють від дня, коли споживач звернувся з вимогою про усунення недоліків.

Під час обміну товару його гарантійний строк обчислюють заново від дня обміну.

Гарантійне зобов’язання не припиняється у разі неможливості виконання такого зобов’язання через відсутність необхідних для його виконання матеріалів, комплектаційних або запасних частин.

На яку продукцію обов’язково має бути гарантія?

Законом встановлено перелік товарів, які продавець (виробник) зобов’язаний забезпечити гарантією.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 р. № 506 «Про затвердження Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових товарів», встановлено перелік груп технічно складних побутових товарів, які підлягають гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні:

– апаратура радіоелектронна побутова;

– машини та прилади електропобутові;

– машини та прилади для механізації робіт у побуті;

– побутові прилади електронної техніки, у тому числі обчислювальна техніка;

– засоби зв’язку;

– прилади складної механіки, у тому числі годинники та секундоміри;

– складні комплектаційні вироби, на які видають окрему гарантію;

– музичні інструменти, у тому числі електромузичні;

– транспортні засоби і номерні агрегати;

– продукція виробничо-технічного призначення, яка може бути використана в побуті;

– товари медичного призначення;

– товари для заняття фізичною культурою, спортом і туризмом;

– зброя спортивна вогнепальна, газова, пневмогазова, пружинна, пневматична;

– засоби вимірювальної техніки побутового призначення.

У нотатки

Відсутність гарантії на товар або завершення її терміну не позбавляє споживача можливості висунути претензію!

Зразки документів

Звернення до продавця

м. ______________ «___».___________.20__ р.

__________ року мною у _________ (найменування та адреса продавця) було придбано _____________(найменування товару, модель, серійний номер та інше). Розрахунковий документ додаю. Гарантійний термін на виріб сплинув ___________. Але відповідно до ч. 10 ст. 8. Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право пред’явити виробнику (продавцю) вимогу про безоплатне усунення недоліків товару після закінчення гарантійного строку. Ця вимога може бути висунута протягом установленого строку служби, а якщо такий не встановлено – протягом десяти років, якщо в товарі було виявлено недоліки (істотні недоліки), допущені з вини виробника.

Строк служби відповідно до ___________(назва супровідного документа його номер та інше (паспорт або інструкція) встановлений до ______року.

Наявність істотного недоліку підтверджено ______________експертним висновком (номер, дата, ким виданий), висновком сервісного центру.

Прошу розглянути мою заяву, виконати ремонт або заміну протягом строку, встановленого ч. 9 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів», – чотирнадцяти днів від дати цього звернення, або встановити інший розумний строк.

Додатки:

1. Розрахунковий документ, на ___ арк.

2. Паспорт, на ___ арк.

3. Інструкція, на ___ арк.

4. Інші документи, що додано до звернення.

З повагою, (підпис)

Як обміняти товар неналежної якості?

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач має право вимагати:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

Ідеться про звичайні, дрібні недоліки, які допускають використання товару і стосуються його функціонування (наприклад, подряпини або незначні пошкодження та інше).

І тільки у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач у порядку та у строки, що встановлені законодавством, і на підставі обов’язкових для сторін правил чи договору має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника:

1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) заміни товару на такий самий товар або на аналогічний з числа наявних у продавця (виробника).

Що таке істотний недолік продукції?

Істотний недолік – недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову через незалежні від споживача причини і при цьому має хоча б одну з нижченаведених ознак:

а) його взагалі не можна усунути;

б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів;

в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Чи є правомірним, якщо продавець товару відсилає до виробника?

Вимоги споживач висуває на свій вибір: продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача.

Тому, якщо продавець намагається відіслати вас до виробника, який перебуває в іншій країні, комунікація з яким буде авжеж складніша, то такі дії з боку продавця є неправомірними. Хоча іноді виробник, який піклується про імідж своєї торговельної марки (особливо якщо йдеться про елітні бренди), може бути більш контактним та звернення саме до нього дасть кращий результат.

Зазначені вимоги за місцезнаходженням споживача задовольняють також створені власником продавця торговельні підприємства та філії, що здійснюють продаж аналогічних до придбаних споживачем товарів, або підприємства, на які ці функції покладено на підставі договору. Функції представників підприємств-виробників виконують їх представництва та філії, створені виробниками з цією метою, або підприємства, які задовольняють зазначені вимоги на підставі договору з виробником.

Продавець і виробник під час продажу (реалізації) товару зобов’язані інформувати споживача про підприємства, що задовольняють вимоги. За ненадання такої інформації, згідно зі ст. ст. 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлюють відповідальність у розмірі тридцяти відсотків від вартості, одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п’яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в разі, коли відповідно до закону суб’єкт господарської діяльності не веде обов’язковий облік доходів і витрат, – у розмірі п’яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Щоправда, СПД ФО можуть не брати до уваги виконання цього пункту та нехтувати законом загалом. Тож майте це на увазі, вибираючи продавця та якщо вагаєтесь між крупним магазином, де дорожче, та приватним підприємцем, де дешевше.

Продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача) зобов’язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги.

Доправляння великогабаритних товарів і товарів вагою понад п’ять кілограмів продавцеві, виробникові (підприємству, що задовольняє вимоги споживача) та їх повернення споживачеві здійснюється за рахунок продавця, виробника (підприємства, що задовольняє вимоги споживача).

За наявності товару вимога споживача про його заміну підлягає негайному задоволенню, а в разі виникнення потреби в перевірянні якості – протягом чотирнадцяти днів або за домовленістю сторін.

Під час заміни товару з недоліками на товар аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) належної якості, ціна на який змінилася, перерахунок вартості не провадять.

Під час заміни товару з недоліками на такий самий товар іншої марки (моделі, артикулу, модифікації) належної якості перерахунок вартості товару з недоліками у разі підвищення ціни провадять, орієнтуючись на його вартість під час обміну, а в разі зниження ціни – на вартість на момент купівлі.

Якщо договір розривають, розрахунки зі споживачем у разі підвищення ціни на товар провадять, беручи до уваги його вартість на час висування відповідної вимоги, а в разі зниження ціни – орієнтуючись на вартість товару на момент купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору – в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше, ніж протягом семи днів.

У разі придбання споживачем продовольчих товарів неналежної якості продавець зобов’язаний замінити їх на товари належної якості або повернути споживачеві сплачені ним гроші, якщо недоліки виявлено в межах строку придатності.

У разі пред’явлення споживачем вимоги про безоплатне усунення недоліків товару вони повинні бути усунуті протягом чотирнадцяти днів від дати його пред’явлення або за згодою сторін в інший строк.

На письмову вимогу споживача на час ремонту йому надається (з доправлянням) товар аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) незалежно від моделі. Для цього продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов’язані створювати (мати) обмінний фонд товарів. Перелік таких товарів визначає Кабінет Міністрів України. До нього входять: телевізори, мікрохвильові печі, магнітоли, кухонні машини, магнітофони, в’язальні машини, радіоприймачі, пилососи, холодильники, електропраски, морозильники, електроміксери, пральні машини, електросокочавилки, апарати телефонні, у тому числі мобільного зв’язку, персональні комп’ютери та комплектаційні частини до них, апаратура для відеозапису та відтворення зображення і звуку, електрофени, електрокавоварки, електрочайники.

За кожний день затримки виконання вимоги про надання товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) та за кожний день затримки усунення недоліків понад установлений строк (чотирнадцять днів) споживачеві виплачують неустойку в розмірі одного відсотка від вартості товару.

У разі усунення недоліків шляхом заміни комплектаційного виробу або складової частини товару, на які встановлено гарантійні строки, гарантійний строк на новий комплектаційний виріб і складову частину обчислюють, починаючи від дня видання споживачеві товару після ремонту.

Чи правомірно, якщо споживачеві відмовляють в прийнятті товару неналежної якості після спливу гарантійного терміну?

Може трапитись, що техніка, яка має служити роками, стає несправною одразу після спливу гарантійного терміну. Ситуація прикра, але не безнадійна.

Споживач має право висунути виробникові (продавцеві) вимогу про безоплатне усунення недоліків товару після закінчення гарантійного строку. Ця вимога може бути висунута протягом установленого строку служби, а якщо такий не встановлено – протягом десяти років, якщо в товарі було виявлено недоліки (істотні недоліки), допущені з вини виробника.

Якщо цю вимогу не задоволено протягом 14 днів або за домовленістю сторін, споживач має право на свій вибір висунути виробникові (продавцеві) інші вимоги:

– пропорційного зменшення ціни;

– відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

– розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми;

– заміни товару на такий самий або аналогічний з числа наявних у продавця (виробника) товар.

Вимоги споживача розглядають після подання споживачем розрахункового документа, а щодо товарів, на які встановлено гарантійний строк, – технічного паспорта чи іншого документа, що його замінює, з позначкою про дату продажу.

Під час продажу товару продавець зобов’язаний видати споживачеві розрахунковий документ встановленої форми, що засвідчує факт купівлі, з позначкою про дату продажу.

У разі втрати споживачем технічного паспорта чи іншого документа, що його замінює, їх відновлення здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

Вимоги до товарів, виготовлених за межами України, задовольняють за рахунок продавця (імпортера).

Вимоги споживача не підлягають задоволенню, якщо продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) доведуть, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання. Споживач має право брати участь у перевірянні якості товару особисто або через свого представника.

Як обміняти товар належної якості?

Споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, у якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням.

Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошено продавцем.

Обмін товару належної якості провадять, якщо його не використовували і якщо збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики, а також розрахунковий документ, виданий споживачеві разом з проданим товаром.

Якщо на момент обміну аналогічного товару немає у продажу, споживач має право або придбати будь-які інші товари з наявного асортименту з відповідним перерахуванням вартості, або розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару, або здійснити обмін товару на аналогічний після першого ж надходження відповідного товару в продаж. Продавець зобов’язаний у день надходження товару в продаж повідомити про це споживача, який вимагає обміну товару.

За умови розірвання договору купівлі-продажу розрахунки зі споживачем провадять, виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертають споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору – в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів.

Однак у чинній редакції закону передбачено тільки обмін на подібний товар, який підходить покупцеві. Якщо ж обміняти товар неможливо, тоді може йтися про повернення грошей (розірвання договору). За приклад може правити ситуація, коли, приміряючи в магазині сукню, вас все влаштовувало, однак, повернувашись додому та увімкнувши інше освітлення, ви вирішили, що колір вам не пасує. У такому разі наполягати на поверненні грошей юридично можливо, тільки якщо в магазині ви все ж таки не знайдете тієї речі, яка вас повністю буде задовольняти. Ще раз підкреслимо, що тут ідеться про товари належної якості.

Яка продукція належної якості не підлягає обміну (поверненню)?

Перелік товарів належної якості, що не підлягають обміну (поверненню):

• продовольчі товари, лікарські препарати та засоби, предмети сангігієни;

• непродовольчі товари:

– фотоплівки, фотопластинки, фотографічний папір;

– корсетні товари;

– парфумерно-косметичні вироби;

– перо-пухові вироби;

– дитячі іграшки м’які;

– дитячі іграшки гумові надувні;

– зубні щітки;

– мундштуки;

– апарати для гоління;

– помазки для гоління;

– розчіски, гребінці та щітки масажні;

– сурдини (для духових музичних інструментів);

– скрипкові підборіддя;

– рукавички;

– тканини;

– тюлегардинні і мереживні полотна;

– килимові вироби метражні;

– білизна натільна;

– білизна постільна;

– панчішно-шкарпеткові вироби;

– товари в аерозольній упаковці;

– друковані видання;

– лінійний та листковий металопрокат, трубна продукція;

– пиломатеріали, погонажні вироби (плінтус, наличник), плитні матеріали (деревноволокнисті та деревностружкові плити, фанера) і скло, нарізані або розкроєні під розмір, визначений покупцем (замовником);

– аудіо-, відеокасети, диски для лазерних систем зчитування із записом;

– товари для немовлят (пелюшки, соски, пляшечки для годування тощо);

– інструменти для манікюру, педикюру (ножиці, пилочки тощо);

– вироби з натурального та штучного волосся (перуки);

– ювелірні вироби з дорогоцінних металів, коштовного каміння, коштовного каміння органогенного утворення та напівкоштовного каміння.

На жаль, формуючи перелік, законодавець не повідомив принципів його укладання, хоча загальні принципи здебільшого зрозумілі: це безпосередній та, якщо так можна висловитись, близький контакт споживача та придбаної продукції; неможливість перевірити, чи було використано товар; неможливість після придбання товару продати його іншому споживачеві (відрізна продукція, наприклад).

Отже, для уникнення можливих непорозумінь просимо уважно ознайомитись з переліком та ретельно вибирати продукцію.

Чи несе відповідальність продавець, якщо його продукцією було спричинено шкоду?

Шкода, завдана життю, здоров’ю або майну споживача дефектною продукцією або продукцією неналежної якості, підлягає відшкодуванню в повному обсязі, якщо законом не передбачено більш високої міри відповідальності.

Право вимагати відшкодування завданої шкоди визнано за кожним потерпілим споживачем незалежно від того, чи перебував він у договірних відносинах з виробником (виконавцем, продавцем). Таке право зберігається протягом установленого строку служби (строку придатності), а якщо такий не встановлено – протягом десяти років від дати введення в обіг такої продукції її виробником.

При цьому на такого споживача покладають обов’язок довести:

1) наявність шкоди;

2) наявність дефекту в продукції;

3) наявність причиново-наслідкового зв’язку між такими шкодою та дефектом.

Виробник (виконавець) несе відповідальність за шкоду, завдану життю, здоров’ю або майну споживача, що виникла у зв’язку з використанням речей, матеріалів, обладнання, приладів, інструментів, пристосувань чи інших засобів, необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або надання послуг, незалежно від рівня його наукових і технічних знань.

Виробник (виконавець, продавець) звільняється від відповідальності, якщо доведе, що:

1) шкоду завдано з вини самого споживача внаслідок порушення ним встановлених правил використання, зберігання чи транспортування продукції або дії непереборної сили;

2) не вводив продукцію в обіг;

3) дефект у продукції виник внаслідок додержання виробником вимог законодавства або виконання обов’язкових для нього приписів органів державної влади.

У нотатки

Практично це питання майже завжди можливо вирішити тільки в суді. Тому, якщо така ситуація трапилась, радимо звернутись до адвоката або юриста негайно. Надамо лише загальне правило: письмово та найбільш детально фіксувати все, що пов’язано з неякісною продукцією.

Далі звертаємо вашу увагу ще на декілька важливих обставин.

За всіма споживачами однаковою мірою визнано право на задоволення їхніх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Споживач має право на вільний вибір продукції у зручний для нього час з урахуванням режиму роботи продавця (виконавця).

Продавець (виконавець) зобов’язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції.

Заборонено примушувати споживача купувати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту.

Продавець (виконавець) зобов’язаний надати споживачеві достовірну і доступну інформацію про найменування, належність та режим роботи свого підприємства.

Споживач має право на перевірку якості, безпеки, комплектності, міри, ваги та ціни продукції, що купують (замовляють), демонстрацію безпечного та правильного її використання. На вимогу споживача продавець (виконавець) зобов’язаний надати йому контрольно-вимірювальні прилади, документи про якість, безпеку, ціну продукції.

У разі, коли під час гарантійного строку необхідно визначити причини, через які було втрачено якість продукції, продавець (виконавець, виробник) зобов’язаний у триденний строк від дня одержання від споживача письмової згоди організувати проведення експертизи продукції. Експертизу проводять за рахунок продавця (виконавця, виробника). Якщо у висновках експертизи буде доведено, що недоліки виникли після передання продукції споживачеві внаслідок порушення ним встановлених правил використання, зберігання чи транспортування або дій третіх осіб, вимоги споживача не підлягають задоволенню, а споживач зобов’язаний відшкодувати продавцеві (виконавцю, підприємству, яке виконує його функції) витрати на проведення експертизи. Споживач, продавець (виконавець, виробник) мають право на оскарження висновків експертизи в судовому порядку.

Яка передбачена відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів?

1. У разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб’єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, у тому числі ресторанного господарства, несуть відповідальність за:

1) відмову споживачеві в реалізації його прав, установлених частиною першою статті 8, частиною першою статті 9 і частиною третьою статті 10 цього Закону, – у десятикратному розмірі від вартості продукції виходячи з цін, що діяли на час придбання цієї продукції, але не менше п’яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

2) виготовлення або реалізацію продукції, що не відповідає вимогам нормативних документів, – у розмірі п’ятдесяти відсотків від вартості виготовленої або одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в разі, коли відповідно до закону суб’єкт господарської діяльності не веде обов’язкового обліку доходів і витрат, – у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

3) реалізацію продукції, що підлягає обов’язковій сертифікації в Україні, але у документах, згідно з якими її передано на реалізацію, відсутні реєстраційні номери сертифіката відповідності або свідоцтва про визнання відповідності та/або декларації про відповідність, якщо це встановлено технічним регламентом з підтвердження відповідності на відповідний вид продукції, – у розмірі п’ятдесяти відсотків від вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли, відповідно до закону, суб’єкт господарської діяльності не веде обов’язкового обліку доходів і витрат, – у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

4) виготовлення або реалізацію продукції, що не відповідає вимогам нормативних документів, нормативно-правових актів стосовно безпеки для життя, здоров’я та майна споживачів і навколишнього природного середовища, – у розмірі трьохсот відсотків від вартості виготовленої або одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше двадцяти п’яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб’єкт господарської діяльності не веде обов’язкового обліку доходів і витрат, – у розмірі п’ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

5) реалізацію продукції, забороненої відповідним державним органом для виготовлення та реалізації (виконання, надання), – у розмірі п’ятисот відсотків від вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб’єкт господарської діяльності не веде обов’язкового обліку доходів і витрат, – у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

6) реалізацію небезпечного товару (отрути, пестицидів, вибухо- і вогненебезпечних речовин тощо) без належного попереджувального маркування, а також без інформації про правила і умови безпечного його використання – у розмірі ста відсотків від вартості одержаної для реалізації партії товару, але не менше двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в разі, коли відповідно до закону суб’єкт господарської діяльності не веде обов’язкового обліку доходів і витрат, – у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

7) відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію – у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п’яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб’єкт господарської діяльності не веде обов’язковий облік доходів і витрат, – у розмірі п’яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

8) створення перешкод службовим особам спеціально уповноваженого органу виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів та структурного підрозділу з питань захисту прав споживачів органу місцевого самоврядування у проведенні перевірки якості продукції, а також правил торговельного та інших видів обслуговування – у розмірі від одного до десяти відсотків вартості реалізованої продукції за попередній календарний місяць, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб’єкт господарської діяльності не веде обов’язкового обліку доходів і витрат, – у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

9) невиконання або несвоєчасне виконання припису посадових осіб спеціально уповноваженого органу виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів про усунення порушень прав споживачів – у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

10) реалізацію товару, строк придатності якого минув, – у розмірі двохсот відсотків від вартості залишку одержаної для реалізації партії товару, але не менше п’яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

11) порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги – у розмірі ста відсотків від вартості виконаної роботи (наданої послуги), а за ті самі дії, вчинені щодо групи споживачів, – у розмірі від одного до десяти відсотків від вартості виконаних робіт (наданих послуг) за попередній календарний місяць, але не менше п’яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суми штрафів зараховують до державного бюджету.

Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснює суд.

У разі задоволення вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Споживачів звільняють від сплати державного мита за позовами, що пов’язані з порушенням їхніх прав.

Куди звернутися до суду, якщо юридична адреса особи продавця не там, де мешкає споживач?

Позови щодо захисту прав споживачів можна подавати за місцем вашого проживання.

Яка організація здійснює захист споживачів?

Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 465/2011 було затверджено Положення про Державну інспекцію України з питань захисту прав споживачів. Цей орган і реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів.

Основними завданнями Держспоживінспекції України є:

1) реалізація державної політики у сферах:

а) державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів і рекламу в цій сфері;

б) державного ринкового нагляду;

в) державного нагляду за додержанням технічних регламентів, стандартів, норм і правил;

Держспоживінспекція України відповідно до покладених на неї завдань:

1) здійснює державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів;

2) здійснює в межах своєї компетенції контроль за додержанням законодавства про рекламу;

3) здійснює державний ринковий нагляд у межах сфери своєї відповідальності;

4) здійснює в межах своєї компетенції державний нагляд за додержанням технічних регламентів, стандартів, норм і правил;

5) здійснює в межах своєї компетенції заходи з виробництва та розповсюдження соціальної реклами;

6) забезпечує міжнародне співробітництво у межах своїх повноважень, бере участь у роботі відповідних міжнародних організацій;

7) бере участь у підготовці міжнародних договорів України, готує пропозиції щодо укладення, денонсації таких договорів, у межах своєї компетенції укладає міжнародні договори України та забезпечує виконання зобов’язань України за міжнародними договорами з питань, що належать до відання Держспоживінспекції України;

8) представляє Кабінет Міністрів України за його дорученням у міжнародних організаціях та під час укладення міжнародних договорів;

9) сприяє органам місцевого самоврядування у здійсненні ними повноважень щодо захисту прав споживачів;

10) сприяє створенню необхідних умов для навчання та набуття населенням правових знань у сфері захисту прав споживачів;

11) організовує надання споживачам консультацій з питань захисту їх прав;

12) надає методичну допомогу органам виконавчої влади з питань здійснення заходів щодо реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів;

13) сприяє реалізації в Україні Керівних принципів для захисту інтересів споживачів, прийнятих Генеральною Асамблеєю ООН 9 квітня 1985 року;

14) здійснює інші повноваження, визначені законами України та покладені на неї Президентом України.

Держспоживінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку:

1) перевіряти у суб’єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, якість продукції, додержання обов’язкових вимог до безпеки продукції, а також додержання правил торгівлі та надання послуг;

2) відбирати у суб’єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, зразки товарів, сировини, матеріалів, напівфабрикатів, комплектувальних виробів для проведення перевірки їхньої якості на місці або незалежної експертизи у відповідних лабораторіях та інших установах, акредитованих на право проведення таких робіт згідно із законодавством;

3) одержувати безоплатно від суб’єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, що перевіряють, копії необхідних документів, які характеризують якість продукції, сировини, матеріалів, комплектувальних виробів, що використовують для виробництва такої продукції;

4) проводити контрольні перевірки правильності здійснення розрахунків зі споживачами;

5) давати суб’єктам господарювання обов’язкові до виконання приписи щодо припинення порушень прав споживачів;

6) припиняти відвантаження і реалізацію товарів, які не відповідають вимогам нормативних документів, додержання яких, відповідно до законодавства, є обов’язковим, до усунення суб’єктами господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, виявлених недоліків;

7) забороняти суб’єктам господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, реалізацію споживачам продукції в разі:

– відсутності документів, що засвідчують її відповідність до вимог нормативних документів, додержання яких, відповідно до законодавства, є обов’язковим;

– відсутності сертифіката відповідності або свідоцтва про визнання відповідності такої продукції, якщо її внесено до переліку продукції, що підлягає обов’язковій сертифікації;

– ввезення такої продукції на територію України без документів, які підтверджують її належну якість;

– коли строк придатності продукції не зазначено або зазначено з порушенням вимог нормативних документів, додержання яких, відповідно до законодавства, є обов’язковим, чи коли такий строк закінчився;

– коли продукція є фальсифікованою;

8) приймати рішення про:

– припинення суб’єктами господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, реалізації та виробництва продукції, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів та нормативних документів, додержання яких, відповідно до законодавства, є обов’язковим, до усунення виявлених недоліків;

– тимчасове припинення діяльності суб’єктів господарювання сфери торгівлі (секцій, відділів) і послуг, у тому числі ресторанного господарства, складів підприємств оптової і роздрібної торгівлі та організацій незалежно від форми власності, що систематично реалізують товари неналежної якості, порушують правила торгівлі та надання послуг, умови зберігання і транспортування товарів, до усунення виявлених недоліків;

9) опломбовувати виробничі, складські, торговельні та інші приміщення суб’єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, а також несправні, з неправильними показаннями, з пошкодженим повірочним тавром або без нього чи з таким, строк дії якого закінчився, засоби вимірювальної техніки, за допомогою яких здійснюється обслуговування споживачів;

10) подавати до суду позови щодо захисту прав споживачів;

11) вимагати від рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами надання документів, усних чи письмових пояснень, відео- та звукозаписів, іншої інформації, необхідної для здійснення Держспоживінспекцією України повноважень щодо контролю за додержанням законодавства про рекламу;

12) приймати рішення щодо визнання реклами недобросовісною, визнання порівняння в рекламі неправомірним;

13) вимагати від рекламодавців публікації відомостей, що уточнюють, доповнюють рекламу, та звертатися з позовом до суду щодо протиправних дій рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами, заборони відповідної реклами та її публічного спростування;

14) відбирати у суб’єктів господарювання сфери виробництва та оптових торговельних організацій зразки продукції для проведення перевірки її відповідності до технічних регламентів, стандартів, норм і правил, додержання яких відповідно до законодавства є обов’язковим;

15) залучати у разі потреби технічні засоби та спеціалістів підприємств, установ та організацій (їх об’єднань) за домовленістю з їхніми керівниками до проведення перевірок і експертиз, пов’язаних зі здійсненням державного нагляду за додержанням технічних регламентів, стандартів, норм і правил;

16) давати обов’язкові до виконання суб’єктами господарювання сфери виробництва та оптовими торговельними організаціями приписи про усунення порушень вимог технічних регламентів, стандартів, норм і правил, додержання яких, відповідно до законодавства, є обов’язковим;

17) забороняти:

– передання замовникові і застосування (під час виробництва) конструкторської, технологічної та проектної документації, яка не відповідає вимогам технічних регламентів, стандартів, норм і правил, додержання яких, відповідно до законодавства, є обов’язковим, щодо якості продукції та технологічних процесів;

– виробництво, випуск (у тому числі із ремонту), зберігання, транспортування, використання (експлуатацію), реалізацію продукції та її окремих партій з порушенням технічних регламентів, стандартів, норм і правил, додержання яких, відповідно до законодавства, є обов’язковим, крім випадків, коли відхилення від стандартів, норм і правил передбачено угодою про розподіл продукції;

– випуск і реалізацію продукції, яка підлягає обов’язковій сертифікації, але не пройшла її в установлені строки, або яка підлягає іншій обов’язковій процедурі підтвердження відповідності, але щодо якої немає документа про відповідність, а також продукції, виробництво якої проводилося без ліцензії, якщо її одержання передбачено законодавством;

18) приймати рішення про запровадження у суб’єкта господарювання в установленому порядку особливого режиму приймання продукції в разі систематичного порушення технічних регламентів, стандартів, норм і правил, додержання яких, відповідно до законодавства, є обов’язковим, під час її випуску або реалізації;

19) у разі створення суб’єктом господарювання перешкод під час здійснення державного нагляду за додержанням технічних регламентів, стандартів, норм і правил звертатися до органів внутрішніх справ для забезпечення усунення цих перешкод;

20) повідомляти органи ліцензування про порушення технічних регламентів, стандартів, норм і правил суб’єктами господарювання сфери виробництва та оптовими торговельними організаціями, які одержали ліцензію на провадження певного виду господарської діяльності;

21) розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення;

22) накладати відповідно до законодавства адміністративні стягнення та застосовувати адміністративно-господарські санкції, фінансові санкції до суб’єктів господарювання в разі порушення ними законодавства про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров’я населення;

23) скасовувати розпорядчі документи своїх територіальних органів (припис, розпорядження, рішення про застосування адміністративно-господарських санкцій), а також винесені ними постанови про накладення адміністративних стягнень;

24) звертатися до суду з позовами про стягнення до бюджету коштів у разі застосування відповідних адміністративно-господарських санкцій, зобов’язання вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення;

25) надсилати до правоохоронних органів матеріали перевірок щодо дій, які містять ознаки злочину;

26) залучати спеціалістів центральних і місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій (за погодженням з їх керівниками), вчених, представників інститутів громадянського суспільства (за згодою) для розгляду питань, що належать до її компетенції;

27) одержувати в установленому порядку інформацію, документи і матеріали від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності та їх посадових осіб;

28) скликати наради з питань, що належать до її компетенції, створювати комісії та робочі групи;

29) користуватися відповідними інформаційними базами даних державних органів, державними, в тому числі урядовими, системами зв’язку і комунікацій, мережами спеціального зв’язку та іншими технічними засобами;

30) організовувати та проводити у межах своїх повноважень науково-практичні конференції, круглі столи та семінари;

31) засновувати друковані засоби масової інформації та провадити видавничу діяльність;

32) вчиняти інші дії у межах повноважень та спосіб, що передбачені законом.

Посадові особи Держспоживінспекції України мають право безперешкодно відвідувати та обстежувати відповідно до законодавства виробничі, складські, торговельні та інші приміщення суб’єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства.

Держспоживінспекція має сторінку в Інтернет та на Facebook (http://www.dsiu.gov.ua).

Які існують вимоги до написання звернення зі скаргою до Держспоживінспекції?

Спеціальних зразків звернення зі скаргою до Держспоживінспекції не затверджено, тому звернення подають у вільній формі згідно із Законом України «Про звернення громадян».

Вимоги до звернення

1. Звернення адресують органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об’єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

2. У зверненні має бути зазначено прізвище, ім’я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги.

3. Звернення може бути усним (викладеним громадянином і записаним посадовою особою на особистому прийомі) чи письмовим, надісланим поштою або переданим громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, якщо ці повноваження оформлені відповідно до чинного законодавства.

4. Звернення може бути подано як окремою особою (індивідуальне), так і групою осіб (колективне).

5. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати.

Звернення, оформлене без дотримання цих вимог, повертають заявникові з відповідними роз’ясненнями не пізніше як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

З метою спрощення процесу обмірковування наводимо один з прикладів звернення, хоча, якщо шановний читач бажає написати авторське звернення, то ми лише аплодуємо таким прагненням.

Зразки документів

В. о. начальника Головного управління

Головного Харківського обласного управління

у справах захисту прав споживачів

Голєніщеву Костянтину Юрійовичу

вул. Сумська,45, м. Харків 61022

E-mail: zps_kh@ukr.net

тел./факс: (057) 700-39-68, 700-39-65

Остапа Сулеймана Берта-Марія Бендера-бея,

який мешкає за адресою ___________,

Тел._______________

Скарга

13.12.2013 року я, Остап Сулейман Берта-Марія Бендер-бей, у ООО «Підприємець» (найменування та адреса продавця) придбав холодильник «Північ» серійний номер 1343736734. (найменування товару, модель, серійний номер та інше). Розрахунковий документ додаю.

Гарантійний термін на виріб сплинув 13.12.2016 р. Але відповідно до ч. 10 ст. 8. Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право пред’явити виробнику (продавцю) вимогу про безоплатне усунення недоліків товару після закінчення гарантійного строку. Ця вимога може бути пред’явлена протягом установленого строку служби, а якщо такий не встановлено – протягом десяти років, якщо в товарі було виявлено недоліки (істотні недоліки), допущені з вини виробника.

Строк служби відповідно до (назва супровідного документа його номер та інше (паспорт або інструкція)) паспорта, який було додано до товару, становить 7 років.

Наявність істотного недоліку підтверджено ______________ експертним висновком (номер, дата, ким виданий), висновком сервісного центру, до якого я звернувся.

Моє звернення від _____________ продавець проігнорував та строк відповіді на звернення, у тому числі загальний (30 днів), сплинув. Звернення було направлене продавцю листом з повідомленням (копію додаю).

АБО: копію звернення до Продавця з відміткою про прийняття додаю.

Прошу розглянути мою заяву та зобов’язати ООО «Підприємець» шляхом надання йому відповідного припису виконати мої законні вимоги викладені в зверненні та припинити порушення моїх прав як споживача. А якщо мої вимоги неправомірні, прошу надати мотивовану відповідь як роз’яснення (консультацію) відповідно до Положення про Державну інспекцію України від 13 квітня 2011 року № 465/2011.

Додатки:

1. Розрахунковий документ на 1 арк.

2. Паспорт на 2 арк.

3. Інструкція на 10 арк.

4. Експертний висновок на 2 арк.

5. Звернення до продавця на 2 арк.

6. Інші документи, що додано до звернення.

З повагою, (підпис)

Підпис має бути обов’язково!

Розділ 4

Кримінальне провадження

Враховуючи те, що жодна книга не навчить вас того, що у своїй щоденній практиці опановують спеціалісти у цій сфері (адвокати), ми дамо загальне уявлення про кримінальне провадження, його засади та стадії, про осіб, що беруть у ньому участь, торкнімося питань оскарження дій або бездіяльності слідчого, також дамо декілька порад, як поводитись у ситуації, коли адвоката з вами може й не бути.

Загальні поняття

Що таке кримінальне провадження? Яка різниця між кримінальним провадженням та кримінальною справою?

Під кримінальним провадженням розуміють досудове розслідування і судове провадження, а також усі інші процесуальні дії, що проводять у зв’язку із скоєнням злочину.

До набуття чинності Кримінальним процесуальним кодексом України 2012 року застосовували інші терміни, такі як кримінальний процес та кримінальна справа. Це не тотожні поняття, адже зараз досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, яке проводить слідчий або прокурор не пізніше 24 годин після отримання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення без будь-якої перевірки. Тобто, коли ви чуєте у ЗМІ, що за таким-то фактом «відкрито кримінальне провадження», це не означає, що слідчий або прокурор виявили певні ознаки злочину, достатні для порушення кримінальної справи. Тут лише йдеться про констатацію звичайної процедури, яку проводять від моменту отримання сигналу про можливо скоєний злочин.

Навіщо взагалі існує кримінальне провадження?

Відповідно до ст. 2 нового Кримінального процесуального кодексу (далі – КПК), завданнями кримінального провадження є:

1) захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень;

2) охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження;

3) забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду так, щоб:

– кожного, хто вчинив кримінальне правопорушення, було притягнуто до відповідальності в міру своєї вини;

– жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений;

– жодної особи не було піддано необґрунтованому процесуальному примусу;

– до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру.

Кримінальне провадження має дві стадії – досудове розслідування і судове провадження.

На яких засадах здійснюється кримінальне провадження?

Загальні засади кримінального провадження визначено статтею 7 КПК. У проекті Кодексу була пряма вказівка, що недотримання цих засад тягне за собою нечинність відповідних слідчих дій та судових рішень. На жаль, у прийнятому Верховною Радою України Кодексі цю норму було виключено, але нижчеперелічені засади все одно утворюють той кістяк, на якому тримається кримінальне провадження.

Такими засадами є:

1) верховенство права;

2) законність;

3) рівність учасників судового провадження перед законом і судом;

4) поважання людської гідності;

5) забезпечення права на свободу та особисту недоторканність;

6) недоторканність житла чи іншого володіння особи;

7) таємниця спілкування;

8) невтручання у приватне життя;

9) недоторканність права власності;

10) презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини;

11) свобода від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів та членів сім’ї;

12) заборона двічі притягувати до кримінальної відповідальності за одне й те саме правопорушення;

13) забезпечення права на захист;

14) доступ до правосуддя та обов’язковість судових рішень;

15) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів й у доведенні перед судом їх переконливості;

16) безпосередність дослідження показань, речей і документів;

17) забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності;

18) публічність;

19) диспозитивність;

20) гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами;

21) розумність строків провадження у кримінальній справі;

22) мова, якою здійснюється кримінальне провадження.

Що таке верховенство права?

Взагалі, верховенство права – це фундаментальний правовий принцип, який передбачає, що жодна людина не є вищою за закон, ніхто не може бути покараним державою, крім як за порушення закону, і ніхто не може бути засудженим за порушення закону іншим чином, ніж у порядку, встановленому законом.

Принцип верховенства права, відповідно до ст. 8 КПК, викладений дещо по-іншому та полягає в тому, що людина, її права та свободи визнано найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Аналогічні положення, до речі, містить ст. 3 Конституції України, яка передбачає, що людину, її життя і здоров’я, честь і гідність, недоторканність і безпеку визнано в Україні найвищою соціальною цінністю.

Цікаве й те, що КПК окремо зазначає, що погоджується із урахуванням практики Європейського суду з прав людини під час застосування зазначеного принципу.

Що означає принцип законності?

Законність під час кримінального провадження означає, що суд, слідчий, суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, а також усі інші службові особи органів державної влади зобов’язані неухильно додержувати вимог Конституції України, Кодексу, міжнародних договорів України, вимог інших актів законодавства.

Також, відповідно до ст. 9 Кодексу, на виконання цього принципу прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов’язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом’якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Рішення слідчого, державного обвинувача, суду повинні бути законними, обґрунтованими та вмотивованими.

Учасники кримінального провадження не можуть бути примушені робити те, що прямо не передбачено Кодексом, міжнародними договорами України, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, вимогами інших актів законодавства й положення яких стосуються кримінального провадження.

Як вже зазначалося раніше, порушення норм Кодексу під час кримінального провадження є недопустимим та має наслідком визнання рішення таким, що не має законної сили. Порушення норм Кодексу прокурором (державним обвинувачем), начальником органу досудового розслідування, слідчим під час здійснення кримінального провадження тягне за собою визнання недопустимими отриманих таким чином доказів.

У чому полягає рівність учасників судового провадження перед судом?

Рівність учасників судового провадження перед законом і судом означає те, що учасники провадження (підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, захисник, потерпілий, прокурор, цивільний позивач, цивільний відповідач та їхні представники) у судовому розгляді мають рівні права щодо подання доказів, участі в їх дослідженні, заявлення клопотань та відстоювання інших процесуальних інтересів.

Не допускається будь-яке обмеження прав осіб – учасників кримінального провадження, а також встановлення для них привілеїв за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статі, етнічного чи соціального походження, майнового стану, місця проживання, громадянства, освіти, роду і характеру занять, за мовними або іншими ознаками.

Разом з тим, сторона захисту і сторона обвинувачення, на жаль, все ще перебувають у досить неоднозначному становищі. Сподіваємося, що згодом такий стан виправиться.

Як застосовують принцип поваги до людської гідності?

Важливе значення матиме такий принцип, як поважання людської гідності. Відповідно до ст. 11 КПК, під час кримінального провадження має бути забезпечено поважання людської гідності, прав і свобод кожної особи.

Заборонено під час кримінального провадження піддавати особу катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню, вдаватися до погроз застосування такого поводження до особи, її близьких родичів та членів сім’ї, утримувати особу у принизливих умовах, примушувати до дій, що принижують її гідність, принижувати її словесно. Кожен має право захищати усіма засобами, що не заборонені законом, свою людську гідність, права, свободи та інтереси, порушені під час здійснення кримінального провадження.

Слід також зазначити, що вказаний принцип закріплений і в Конституції України, ст. 28 якої передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Крім того, вказане закріплено безпосередньо в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 якої вказує, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Що означає свобода та особиста недоторканність?

Принцип забезпечення права на свободу та особисту недоторканність детально визначений у ст. 12 КПК, і полягає у тому, що під час кримінального провадження ніхто не може бути утримуваним під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування інакше, як на підставах та в порядку, передбачених КПК.

Кожен, кого затримано через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення або інакше позбавлено свободи, повинен бути негайно (без зволікань), але не пізніше двадцяти чотирьох годин від моменту затримання доправлений до слідчого судді для вирішення питання про законність та обґрунтованість його затримання, іншого позбавлення свободи та подальшого тримання.

Про затримання особи, взяття її під варту або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб, а також про її місце перебування має бути негайно повідомлено її близьких родичів, членів сім’ї чи інших осіб за вибором цієї особи.

Кожного, кого понад строк, передбачений законом, утримують під вартою або позбавляють свободи в інший спосіб, має бути негайно звільнено.

Звісно, затримання особи, взяття її під варту або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб, здійснене за відсутності підстав або з порушенням порядку, передбаченого законом, тягне за собою відповідальність, установлену законом, до кримінальної включно.

Відповідні положення такого принципу закріплені у ст. 29 Конституції України, а також у ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Що розуміють під недоторканністю житла?

Недоторканність житла чи іншого володіння особи, відповідно до ст. 13 КПК, передбачає заборону проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку, інших процесуальних дій інакше як за вмотивованим судовим рішенням (за винятком окремих випадків, прямо передбачених Конституцією та законами України, наприклад безпосереднє переслідування осіб, яких підозрюють у вчиненні злочину).

Що розуміють під таємницею спілкування, невтручанням в особисте життя?

Важливою гарантією є таємниця спілкування, яка поширюється на листування, телефонні розмови, телеграфну та іншу кореспонденції, інших форм спілкування. Втручання у таємницю спілкування можливе лише на підставі судового рішення у конкретних випадках, передбачених Кодексом, з метою виявлення та запобігання тяжкому чи особливо тяжкому злочину, встановлення його обставин, особи, яка вчинила злочин, якщо в інший спосіб неможливо досягти цієї мети.

Інформацію, отриману внаслідок втручання у спілкування, не можна використовувати інакше, як для вирішення завдань кримінального судочинства.

Дещо подібним до попереднього є принцип невтручання у приватне життя, передбачений ст. 15 КПК. У межах кримінального провадження ніхто не може збирати, зберігати, використовувати та поширювати інформацію про приватне (особисте і сімейне) життя особи без її згоди, крім випадків, прямо передбачених Кодексом. Інформацію про приватне (особисте і сімейне) життя особи не можна використовувати інакше, як для виконання завдань кримінального судочинства.

Кожен, кому наданий доступ до інформації про приватне життя, зобов’язаний запобігати розголошенню такої інформації. За клопотанням зацікавленої особи суд досліджує обставини, що стосуються її приватного життя, у закритому судовому засіданні та вживає інших заходів щодо запобігання розголошенню відомостей про такі обставини.

Як пов’язаний захист права власності із кримінальним провадженням?

Здебільшого новелою кримінального процесуального законодавства є недоторканність права власності. Відтепер позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому Кодексом. Тимчасове вилучення майна без судового рішення допускається лише на незначний строк в порядку, окремо передбаченому КПК.

Що таке презумпція невинуватості?

Класичний принцип презумпції невинуватості у новому КПК доповнено принципом забезпечення доведеності вини.

Презумпція невинуватості означає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в порядку, передбаченому Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Доки вину особи не буде встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, заборонено публічно або в засобах масової інформації стверджувати, що ця особа є винною.

Під забезпеченням доведеності вини закон розуміє те, що ніхто не зобов’язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Ніхто не зобов’язаний доводити свою меншу винуватість або наявність обставин, що виключають кримінальну відповідальність. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачать на користь такої особи.

Важливим є й положення, що підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Чи можна в кримінальному провадженні не свідчити проти родичів?

Стаття 18 КПК передбачає свободу від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів та членів сім’ї.

Жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.

Кожен має право відмовитися давати пояснення, показання проти себе, членів сім’ї чи близьких родичів. Слідчий, державний обвинувач, суд зобов’язані роз’яснити кожному обвинуваченому, підозрюваному, свідку його право відмовитися давати свідчення проти себе, членів сім’ї чи близьких родичів. Отримані з порушенням цього права відомості визнають недопустимими.

Жодна особа не може бути примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні її близькими родичами чи членами її сім’ї кримінального правопорушення.

Зазначене є важливою гарантією того, що сторона обвинувачення не буде здійснювати тиск на відповідну особу у статусі свідка, погрожуючи їй кримінальною відповідальністю за відмову від надання свідчень.

У нотатки

Близькі родичі та члени сім’ї – це чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов’язані спільним побутом і мають взаємні права та обов’язки, в тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Крім того, таке право гарантовано ст. 63 Конституції України.

Другий класичний принцип кримінального процесу, зокрема заборона двічі притягувати до кримінальної відповідальності за одне і те саме правопорушення, також набув свого детального регламентування. Так, ніхто не може бути двічі обвинуваченим або покараним за кримінальне правопорушення, за яким він був виправданий або засуджений на підставі вироку суду, що набрав законної сили.

Кримінальне провадження підлягає негайному закриттю, якщо стане відомо, що за тим самим обвинуваченням існує вирок суду, який набрав законної сили.

Важливим є й те, що кримінальне провадження, яке було припинено до судового розгляду, може бути поновлено лише за наявності нових обставин, які до того часу не були відомими слідчому, державному обвинувачу і які можуть істотно вплинути на досудове розслідування справи.

Як реалізують право на захист?

Однією з найважливіших гарантій дотримання прав особи є забезпечення права на захист. Про права особи у кримінальному провадженні ми будемо ще говорити окремо, зараз лише зазначимо, що підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке, зокрема, полягає у:

– забезпеченні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення;

– праві збирати і подавати докази;

– праві брати особисту участь у кримінальному провадженні;

– праві користуватися правовою допомогою захисника;

– праві реалізовувати інші процесуальні права, передбачені Кодексом.

Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд до першої процесуальної дії за його участі зобов’язані роз’яснити підозрюваному, обвинуваченому (підсудному), засудженому, виправданому його права та забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.

У випадках, передбачених Кодексом, а також законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги (до цього часу діє Закон України «Про безоплатну правову допомогу») підозрюваному, обвинуваченому, підсудному, засудженому, виправданому, особі, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, правову допомогу надають безоплатно за рахунок держави.

У разі відмови підозрюваного, обвинуваченого від свого права на правову допомогу слідчий, державний обвинувач, суд повинні мати об’єктивні підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений розсудливо прийняв таке рішення, без психологічного, емоційного, зовнішнього чи іншого тиску, з усвідомленням можливих наслідків.

Участь у кримінальному провадженні захисника підозрюваного, обвинуваченого, представника потерпілого не звужує процесуальних прав підозрюваного, обвинуваченого, потерпілого.

Як реалізується доступ до правосуддя?

Статтею 21 КПК передбачено комплексний принцип доступу до правосуддя та обов’язковості судових рішень. Кожному гарантовано право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов’язків, у передбаченому цим Кодексом порядку.

У нотатки

Слід зазначити, що переважна більшість задоволених Європейським судом з прав людини позовів українців (порівняно із іншими категоріями) стосується саме тяганини по судових справах.

Вирок та ухвала суду, що набрали чинності в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов’язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

За загальним правилом, здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час кримінального провадження порушуються її права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Такий принцип, як змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, є подальшим етапом у розвитку принципу рівності перед судом. Так, відповідно до ст. 22 КПК, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених Кодексом.

Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.

Суд, зберігаючи об’єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов’язків.

У нотатки

На прохання підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) слідчий, прокурор, слідчий суддя або суддя зобов’язаний роз’яснити зміст норм кримінального та процесуального законодавства, пояснює наслідки вчинення або утримання від вчинення певних дій, надає допомогу в оформленні клопотань у належній процесуальній формі.

Звернення або клопотання підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) не може бути відхилено або залишено без розгляду з мотивів недотримання процесуальної форми, якщо зміст такого звернення або клопотання є зрозумілим.

Як реалізується гласність судового провадження?

Стаття 27 КПК розкриває принцип гласності і відкритості судового провадження, а також вперше передбачає його повне фіксування технічними засобами.

Так, учасники судового провадження, а також особи, які не брали участі у кримінальному провадженні, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов’язки, не можуть бути обмежені у праві на отримання в суді як усної, так і письмової інформації щодо результатів судового розгляду та у праві на ознайомлення з процесуальними рішеннями й отримання їх копій.

Крім того, ніхто не може бути обмежений у праві на отримання в суді інформації про дату, час і місце судового розгляду та про ухвалені в ньому судові рішення, крім випадків, установлених законом.

Кримінальне провадження в судах усіх інстанцій здійснюється відкрито.

У нотатки

Слідчий суддя, суд може прийняти рішення про здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні впродовж усього судового провадження або його окремої частини лише у випадках:

1) у справах про застосування примусових заходів виховного характеру або якщо обвинуваченим є неповнолітній;

2) розгляду справи про злочин проти статевої свободи та статевої недоторканності особи;

3) необхідності запобігти розголошенню відомостей про особисте та сімейне життя чи обставин, які принижують гідність особи;

4) якщо здійснення провадження у відкритому судовому засіданні може призвести до розголошення таємниці, охоронюваної законом;

5) необхідності забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні;

6) у справах щодо торгівлі людьми.

Під час судового розгляду забезпечують повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Офіційним записом судового засідання є лише технічний запис, здійснений судом у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Кожен, хто присутній в залі судового засідання, може вести стенограму, робити нотатки, використовувати портативні аудіозаписувальні пристрої. Проведення в залі судового засідання фотозйомки, відеозапису, транслювання судового засідання по радіо і телебаченню, а також проведення звукозапису із застосуванням стаціонарної апаратури допускають на підставі ухвали суду, що приймають з урахуванням думки сторін та можливості проведення таких дій без шкоди для судового розгляду.

Судове рішення, ухвалене у відкритому судовому засіданні, проголошують публічно. Якщо судовий розгляд відбувався у закритому судовому засіданні, судове рішення проголошують публічно, пропускаючи інформацію, для дослідження якої проводили закрите судове засідання та яка на момент проголошення судового рішення підлягає подальшому захисту від розголошення.

Кожен має право ознайомлюватися в установленому законом порядку із судовими рішеннями у будь-якому кримінальному провадженні, проведеному у відкритому судовому засіданні.

Що означає публічність та безпосередність судового розгляду?

Безпосередність дослідження показань, речей і документів означає те, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Сторона обвинувачення зобов’язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Принцип публічності розкривають з різних сторін для досудового розслідування і судового провадження.

На стадії досудового провадження принцип публічності полягає у тому, що прокурор та слідчий зобов’язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за винятком випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Для судового розгляду цей принцип означає, що суд, зберігаючи об’єктивність та неупередженість, зобов’язаний спрямовувати розгляд справи на всебічне, повне та об’єктивне дослідження її обставин. Для цього він зобов’язаний роз’яснювати особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов’язки, сприяти їх реалізації, попереджати про наслідки процесуальних дій чи бездіяльності цих осіб, вживати заходів щодо обмеження чи стимулювання активності сторін у випадках, коли такі дії загрожують балансу їхніх можливостей у справі.

Що розуміють під диспозитивністю?

Диспозитивність полягає у тому, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами або віднесені до його компетенції цим Кодексом.

Кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Як оцінюють розумність строків?

У кримінальному процесі вперше проведено спробу регламентувати розумність строків провадження у кримінальній справі.

Зокрема, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки, причому розумними вважають такі строки, що є об’єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є:

1) складність кримінального провадження, яку визначають з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо;

2) поведінка учасників кримінального провадження;

3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Кожен має право, щоб його справа в найкоротший строк була розглянута судом або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрито.

Окремо зазначено, що кримінальне провадження щодо особи, яку тримають під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий має право на звернення до слідчого, прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, у якому викладено обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у коротші строки, ніж передбачено цим Кодексом.

Якою мовою ведуть кримінальне провадження?

На жаль, статтею 29 КПК суттєво звужені права сторін кримінального провадження щодо мови, якою здійснюють кримінальне провадження. Відтепер кримінальне провадження ведуть виключно державною (українською) мовою. Сторони кримінального провадження, слідчий суддя та суд укладають процесуальні документи державною мовою, навіть у традиційно російськомовних регіонах, де дотримання зазначеної норми є дещо безглуздим і спричиняє масу незручностей.

Однак повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення особі надається державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому Кодексом (тобто питання, чи повинна сторона захисту користуватися послугами перекладача і (нерідко) оплачувати його послуги, залишено на розсуд сторони обвинувачення та суду).

Судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, а також інші процесуальні документи кримінального провадження надають сторонам кримінального провадження або особі, стосовно якої вирішено питання щодо застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, у перекладі їхньою рідною або іншою мовою, якою вони володіють. Переклад судових рішень та інших процесуальних документів кримінального провадження засвідчують підписом перекладача.

Права особи в кримінальному провадженні?

Цілком зрозуміло, що зазвичай громадян з усіх учасників кримінального провадження найбільш цікавить становище заявника, потерпілого, підозрюваного і обвинуваченого, про що ми й поговоримо нижче.

Чим заявник відрізняється від потерпілого? Які вони мають права?

Заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, але не є потерпілою від злочину.

Заявник має право:

1) отримати від органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію;

2) подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи;

3) отримати інформацію про закінчення досудового розслідування.

Потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов’язки потерпілого виникають в особи від моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, якщо вона подала таку заяву, або від моменту подання заяви про залучення її до провадження як потерпілого, якщо кримінальне провадження вже порушено.

Потерпілому вручають пам’ятку про процесуальні права та обов’язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

У нотатки

Потерпілим не може бути особа, якій моральної шкоди завдано як представнику юридичної особи чи певної частини суспільства. Тобто моральну (немайнову) шкоду має бути завдано безпосередньо фізичній чи юридичній особі.

За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить мотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

У разі якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи (наприклад, у разі її вбивства або загибелі внаслідок ДТП), то права потерпілого, зокрема щодо подання заяви про визнання потерпілим, поширюються на близьких родичів чи членів сім’ї такої особи. У такому випадку потерпілим визнають одну особу з близьких родичів чи членів сім’ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, але за відповідним клопотанням потерпілими може бути визнано кілька осіб.

У нотатки

Якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд мають право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою.

Але за відсутності такої згоди особу в разі необхідності можна залучати до кримінального провадження як свідка.

Це може призвести й до абсурдного випадку, коли особа, не маючи претензій, наприклад, до свого друга, відмовляється бути потерпілим, і її залучають як свідка, після чого вона під страхом кримінального покарання вимушена давати проти нього свідчення.

Протягом усього кримінального провадження потерпілий має право:

1) бути повідомленим про свої права та обов’язки, передбачені цим Кодексом;

2) знати сутність підозри та обвинувачення, бути повідомленим про обрання, зміну чи скасування щодо підозрюваного, обвинуваченого заходів щодо забезпечення кримінального провадження та закінчення досудового розслідування;

3) надавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду;

4) заявляти відводи та клопотання;

5) на забезпечення безпеки щодо себе, близьких родичів та членів своєї сім’ї, майна та житла за наявності відповідних підстав;

6) давати пояснення, показання або відмовитися від їх надання;

7) оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді, суду в порядку, передбаченому цим Кодексом;

8) мати представника та в будь-який момент кримінального провадження відмовитися від його послуг;

У нотатки

Потерпілого у кримінальному провадженні може представляти його представник – особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником, тобто адвокат.

Крім того, представником юридичної особи, яка є потерпілим, може бути її керівник, інша особа, уповноважена законом або установчими документами, працівник юридичної особи за довіреністю, а також особа, яка має право бути захисником у кримінальному провадженні.

Повноваження представника потерпілого на участь у кримінальному провадженні підтверджують:

1) документами, передбаченими статтею 50 цього Кодексу, – якщо представником потерпілого є особа, яка має право бути захисником у кримінальному провадженні;

2) копією установчих документів юридичної особи – якщо представником потерпілого є керівник юридичної особи чи інша уповноважена законом або установчими документами особа;

3) довіреністю – якщо представником потерпілого є працівник юридичної особи, яка є потерпілою.

Представник користується процесуальними правами потерпілого, інтереси якого він представляє, крім процесуальних прав, реалізацію яких здійснює безпосередньо потерпілий, а отже, це не може бути доручено представникові.

9) надавати пояснення, показання рідною або іншою мовою, якою він вільно володіє, безоплатно за рахунок держави користуватися послугами перекладача, якщо він не володіє державною мовою чи мовою, якою ведеться кримінальне провадження;

10) на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом (шляхом подання цивільного позову);

11) ознайомлюватися з матеріалами, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, у порядку, передбаченому Кодексом, у тому числі після відкриття матеріалів, а також ознайомлюватися з матеріалами кримінального провадження, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, у разі закриття цього провадження;

12) застосовувати з додержанням вимог цього Кодексу технічні засоби під час проведення процесуальних дій, у яких він бере участь;

У нотатки

Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд мають право заборонити потерпілому застосовувати технічні засоби під час проведення окремої процесуальної дії чи на певній стадії кримінального провадження з метою нерозголошення даних, які містять таємницю, охоронювану законом, чи стосуються інтимних сторін життя людини, про що виносять вмотивовану постанову (ухвалу).

13) одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення у випадках, передбачених цим Кодексом;

14) користуватися іншими правами, передбаченими цим Кодексом.

Під час досудового розслідування потерпілий має право:

1) на негайне прийняття і реєстрування заяви про кримінальне правопорушення, визнання його потерпілим;

2) отримувати від уповноваженого органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію;

3) надавати докази на підтвердження своєї заяви;

4) брати участь у слідчих (розшукових) та інших процесуальних діях, під час проведення яких ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дії, що заносять до протоколу, а також ознайомлюватися з протоколами слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, виконаних за його участю;

5) отримувати копії матеріалів, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, після закінчення досудового розслідування.

Під час судового провадження в будь-якій інстанції потерпілий має право:

1) бути завчасно поінформованим про час і місце судового розгляду;

2) брати участь у судовому провадженні;

3) брати участь у безпосередній перевірці доказів;

4) підтримувати обвинувачення в суді у разі відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення;

5) висловлювати свої міркування під час розв’язання питань про призначення покарання обвинуваченому, а також про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру;

6) ознайомлюватися із судовими рішеннями, журналом судового засідання і технічним записом кримінального провадження в суді;

7) оскаржувати судові рішення в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Крім того, на всіх стадіях кримінального провадження потерпілий має право примиритися з підозрюваним, обвинуваченим і укласти угоду про примирення. У передбачених законом України про кримінальну відповідальність та цим Кодексом випадках примирення є підставою для закриття кримінального провадження.

Потерпілий зобов’язаний:

1) прибувати за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості своєчасного прибуття завчасно повідомляти про це та про причини неможливості прибуття;

2) не перешкоджати встановленню обставин вчинення кримінального правопорушення;

3) не розголошувати без дозволу слідчого, прокурора, суду відомості, які стали йому відомі у зв’язку з участю у кримінальному провадженні і які становлять охоронювану законом таємницю;

4) надавати правдиві пояснення та показання (однак зазначимо, що відповідальності за відмову від надання пояснень та показань він не несе, а ось за надання неправдивих показань його можуть притягнути до кримінальної відповідальності).

Крім того, слід також визнатись із таким статусом, як цивільний позивач. Ним у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, звернулася з цивільним позовом. У загальному випадку саме потерпілий виступає як цивільний позивач, але позов може бути подано й іншими особами, які мають на те право відповідно до закону.

Права та обов’язки цивільного позивача виникають від моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.

Цивільний позивач має права та обов’язки, передбачені Кодексом для потерпілого, у частині, що стосуються цивільного позову. Крім того, він має право підтримувати цивільний позов або відмовитись від нього до видалення суду в нарадчу кімнату для ухвалення судового рішення.

Цивільного позивача повідомляють про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються цивільного позову, після чого він отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених Кодексом для інформування та надсилання копій процесуальних рішень потерпілому.

Хто такий підозрюваний і чим він відрізняється від обвинуваченого та підсудного?

Після набуття чинності новим КПК дійсно виникла певна плутанина з цього питання.

Так, за старим КПК особу вважали підозрюваною від моменту її затримання (або обрання запобіжного заходу). Певним чином ці підстави зберегли свою чинність і сьогодні, але до них додалася нова підстава у вигляді повідомлення про підозру, яке, у свою чергу, майже повністю повторює попереднє висування обвинувачення.

Обвинуваченим, за старими правилами, вважали особу, якій на стадії досудового слідства таке обвинувачення було висунуто. За новим КПК обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої розглядає суд. Разом із тим, у попередньому КПК така особа, щодо якої робили обвинувальний висновок, називалася «підсудним».

Отже, якщо у вас є сумніви щодо правильного найменування, ви можете називати особу, щодо якої здійснюється кримінальне провадження, «стороною захисту».

Які права має підозрюваний?

Підозрюваним, згідно з КПК, є особа, якій повідомлено про підозру, а також особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення або щодо якої обрано запобіжний захід.

Повідомлення про підозру здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 КПК, у випадках:

1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення;

2) обрання до особи одного із запобіжних заходів;

3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

У разі затримання слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа, якій законом надано право здійснювати затримання, зобов’язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права. Після повідомлення про права слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа на прохання підозрюваного зобов’язані детально роз’яснити кожне із зазначених прав.

Повідомлення про підозру складає прокурор або слідчий за погодженням з прокурором у письмовому вигляді у формі постанови.

У нотатки

Дату та час повідомлення про підозру слідчий, прокурор невідкладно повинні внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань. На сьогодні тільки правоохоронні органи мають доступ до зазначеного реєстру.

Письмове повідомлення про підозру вручають у день його складення прокурором, а в разі складання слідчим – не пізніше наступного дня від часу погодження такого повідомлення прокурором (у випадку неможливості вручення – у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень).

Письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручають не пізніше двадцяти чотирьох годин від моменту її затримання.

У нотатки

У разі якщо особі не вручено повідомлення про підозру після спливу двадцяти чотирьох годин від моменту затримання, така особа підлягає негайному звільненню.

Підозрюваний має право будь-якими не забороненими Кодексом засобами захищати свої права, свободи та інтереси від порушень і протиправних посягань і користується щонайменше такими правами:

1) знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють;

2) бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також у разі необхідності отримати їх роз’яснення;

3) мати захисника, а також:

– побачення з ним до першого допиту з дотриманням умов, що забезпечують конфіденційність спілкування, а після першого допиту – мати такі побачення без обмеження їх кількості і тривалості;

– на участь захисника у проведенні допиту та інших процесуальних дій;

– на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження;

– на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі через відсутність коштів на її оплату;

У нотатки

У черговий раз наполягаємо на обов’язковій участі захисника, зокрема адвоката, у тому разі, якщо вас притягують як підозрюваного чи обвинуваченого в кримінальному провадженні.

Нагадуємо, що до тих пір, поки ви не повідомите про свій намір скористатися допомогою захисника у разі вашого затримання, адвокатові, з яким ви попередньо домовились або з яким домовились ваші родичі, буде важко узгодити питання навіть про побачення з вами.

4) надавати пояснення, показання з приводу підозри, обвинувачення або в будь-який момент відмовитися від надання пояснень і показань, відповідей на запитання;

5) збирати відомості про факти, які можуть використовувати як докази у справі, у тому числі запитувати й одержувати документи чи їхні копії від громадян та юридичних осіб, ознайомлюватися на підприємствах, в установах, організаціях, об’єднаннях громадян з необхідними документами, крім тих, таємницю яких охороняє закон, одержувати письмові висновки фахівців з питань, що вимагають спеціальних знань, опитувати громадян;

У нотатки

Золоте правило: без адвоката (чи бодай без консультації із ним) не надавати ніяких пояснень та показань, навіть якщо вас запевняють, що у цьому випадку для вас «немає нічого страшного».

Пам’ятайте! Підозрюваний та обвинувачений не несуть кримінальної відповідальності за відмову від надання пояснень та показань.

6) вимагати перевірки обґрунтованості затримання, зокрема шляхом подання відповідних скарг;

7) у разі затримання або застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою – на побачення з членами сім’ї та близькими родичами тривалістю від однієї до чотирьох годин;

У нотатки

Член родини затриманого має підтвердити документально ступінь спорідненості, місце проживання, а також залишити інформацію про свої засоби зв’язку.

8) збирати й надавати слідчому, прокурору, слідчому судді докази;

9) брати участь у проведенні процесуальних дій;

10) під час проведення процесуальних дій ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дій, які заносять до протоколу;

11) за наявності відповідних підстав – на застосування заходів безпеки відповідно до законодавства;

12) використовувати інші не заборонені цим Кодексом засоби захисту;

13) заявляти відводи;

14) ознайомлюватися з матеріалами досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 221 КПК України, та вимагати відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 КПК України;

У нотатки

Слідчий та прокурор зобов’язані за клопотанням сторони захисту або потерпілого надати їм матеріали досудового розслідування для ознайомлення (за винятком матеріалів про застосування заходів безпеки щодо осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, а також тих матеріалів, ознайомлення з якими на цій стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню). Відмова у наданні для ознайомлення загальнодоступного документа, оригінал якого зберігають у матеріалах досудового розслідування, не допускається.

Наприкінці досудового розслідування, у разі, якщо зібрані докази вважають достатніми для складання обвинувального акта, прокурор або слідчий за його дорученням зобов’язаний повідомити підозрюваному, його захисникові – законному представникові та захисникові особи, стосовно якої передбачено застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, – про завершення досудового розслідування та надання доступу до усіх матеріалів досудового розслідування.

15) одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення;

16) оскаржувати рішення, дії та бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді в порядку, передбаченому Кодексом;

17) вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, у порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися;

18) користуватися рідною мовою, отримувати копії процесуальних документів рідною або іншою мовою, якою він володіє, та в разі необхідності користуватися послугами перекладача за рахунок держави.

Обов’язків у підозрюваного не так багато. Він зобов’язаний:

1) прибувати за викликом до слідчого, прокурора, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк заздалегідь повідомити про це зазначених осіб;

У нотатки

У разі неявки за викликом або через неповажну причину вас може бути доправлено примусово або навіть обрано більш жорсткий запобіжний захід, до утримання під вартою включно.

2) виконувати обов’язки, покладені на нього рішенням про застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

3) виконувати законні вимоги та розпорядження слідчого, прокурора, слідчого судді, суду.

Які права має обвинувачений?

Обвинуваченим є особа, щодо якої складено і передано до суду обвинувальний акт.

Обвинувальний акт складає слідчий, після чого його затверджує прокурор. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема у випадку, якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим.

Обвинувальний акт повинен містити низку відомостей, відповідно до ст. 291 КПК, у тому числі:

– виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими;

– правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Кримінального кодексу України;

– формулювання обвинувачення;

– докази, зібрані у досудовому провадженні.

Обвинувальний акт підписує слідчий та прокурор, який його затвердив, або лише прокурор, якщо він склав його самостійно. До обвинувального акта додають:

1) реєстр матеріалів досудового розслідування;

2) цивільний позов, якщо він був висунутий під час досудового розслідування;

3) розписку підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був висунутий під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування;

У нотатки

Цікаво, що надання суду інших документів до початку судового розгляду заборонено. За правилами старого КПК до суду направляли усі матеріали кримінальної справи, зараз же обмежуються детальним описом таких матеріалів (реєстром матеріалів досудового розслідування).

4) розписку або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був висунутий під час досудового розслідування не до підозрюваного.

Обвинувачений має право будь-якими не забороненими Кодексом засобами захищати свої права, свободи та інтереси від порушень і протиправних посягань. Обвинувачений має усі права, які має підозрюваний, а також додатково має право:

1) брати участь під час судового розгляду у допиті свідків обвинувачення або вимагати їхнього допиту, а також вимагати виклику і допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення;

2) збирати й надавати суду докази;

3) висловлювати в судовому засіданні свою думку щодо клопотань інших учасників судового провадження;

4) виступати в судових дебатах;

5) ознайомлюватися з журналом судового засідання та технічним записом судового процесу, які йому зобов’язані надати уповноважені працівники суду, і подавати щодо них свої зауваження;

6) оскаржувати в установленому Кодексом порядку судові рішення та ініціювати їх перегляд, знати про подані на них апеляційні та касаційні скарги, заяви про їх перегляд, подавати на них заперечення;

7) отримувати правову допомогу та брати участь у провадженні, у якому вирішують питання про тримання особи під вартою.

Указаний перелік прав не є вичерпним, підозрюваний, обвинувачений мають також інші процесуальні права, передбачені Кодексом, а також іншим законодавством України.

Увага! Наприклад, підозрюваний, обвинувачений, який є іноземцем і його утримують під вартою, має право на зустріч з представником дипломатичної чи консульської установи своєї держави, яку йому зобов’язана забезпечити адміністрація місця ув’язнення.

Обов’язки у обвинуваченого ті самі, що й у підозрюваного, тож детально зупинятися на них не будемо.

Досудове розслідування

Досудове розслідування починається від моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта (клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності тощо).

Основною формою досудового розслідування, за якою ведуть розслідування злочинів, є досудове слідство. Крім того, КПК передбачено таку форму досудового розслідування, як дізнання, у якій мають розслідувати кримінальні проступки.

У нотатки

Вичерпний перелік та склад кримінальних злочинів наведено у Кримінальному кодексі України. Що стосується кримінальних проступків, то вони повинні бути регламентовані спеціальним законом, який сьогодні ще не прийнято.

Хто проводить досудове розслідування?

Слідчий або прокурор після отримання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення (або після самостійного виявлення з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення) не пізніше 24 годин вносять відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочинають розслідування.

Безпосередньо досудове слідство веде слідчий. Залежно від категорій кримінальних справ слідство можуть проводити слідчі органу внутрішніх справ, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства та органу державного бюро розслідувань. Разом із тим, станом на кінець 2014 року такого державного бюро розслідувань не створено.

Процесуальне керівництво розслідуванням здійснює прокурор, який дає доручення слідчим і приймає або погоджує ключові процесуальні рішення (повідомлення особі про підозру, звернення з клопотаннями до слідчого судді, складення обвинувального акта тощо). Крім того, функцію з представництва державного обвинувачення у суді стосовно конкретної справи буде покладено саме на того прокурора, який здійснював нагляд за дотриманням законів органами, які проводили досудове розслідування.

Новелою нашого законодавства стало введення до стадії досудового слідства такої фігури, як слідчий суддя. Це суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому КПК, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Раніше такі функції виконувала прокуратура; перевага ж інституту слідчого судді полягає в тому, що він не належить до системи правоохоронних органів, які безпосередньо проводять розслідування.

Які строки досудового розслідування?

Досудове розслідування має бути проведене у такі строки:

1) протягом одного місяця від дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку;

2) протягом двох місяців від дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Строк досудового розслідування може бути продовжений слідчим суддею, при цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати:

1) двох місяців від дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку;

2) шести місяців від дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості;

3) дванадцяти місяців від дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Як проводять досудове слідство?

Упродовж досудового слідства слідчий проводить спеціальні заходи, які називаються слідчими діями. Ці заходи спрямовані на отримання й збирання доказів або на перевірку вже отриманих у кримінальному провадженні доказів.

Усі слідчі дії, які призводять до порушення або обмеження прав та законних інтересів осіб, погоджують слідчий із прокурором та слідчим суддею та виконують їх на підставі його ухвали. До таких слідчих дій належать, зокрема, проникнення до житла чи іншого володіння особи, у тому числі для проведення обшуку, огляду, примусове відбирання біологічних зразків для експертизи.

У нотатки

Дивовижно, але примусове освідування особи для виявлення на її тілі слідів кримінального правопорушення або особливих прикмет здійснюється на підставі постанови прокурора і ухвали слідчого судді не вимагає.

Крім того, кодексом передбачено проведення негласних слідчих (розшукових) дій – відомості про факт та методи проведення таких дій не підлягають розголошенню. Наприклад, такими діями є таємний огляд і вилучення кореспонденції. Більшість таких дій також потребують дозволу слідчого судді у формі відповідної ухвали.

У разі наявності достатніх (на думку слідчого та прокурора) доказів або затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення прокурор повідомляє особі про підозру.

Після повідомлення особі про підозру прокурор зобов’язаний виконати одну із нижченаведених дій і внести відповідні відомості про закінчення досудового розслідування до Єдиного реєстру досудових розслідувань:

1) закрити кримінальне провадження (це можна зробити, до речі, і без повідомлення про підозру);

2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності;

3) звернутися до суду з обвинувальним актом щодо особи або клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру (якщо особа неосудна, наприклад, внаслідок психічної хвороби) або виховного характеру (якщо особа надто молода для кримінальної відповідальності).

Визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта (або клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру), прокурор або слідчий за його дорученням зобов’язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачено застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

У нотатки

Надання доступу до матеріалів передбачає можливість робити копії або відображення матеріалів.

На цьому стадія досудового слідства закінчується. Обвинувальний акт (клопотання) разом із реєстром матеріалів розслідування направляють до суду, а їх копії вручають обвинуваченому під розписку.

У нотатки

Не можемо не зазначити, що, згідно із новим КПК, у кримінальному провадженні можуть укладати угоди про примирення (між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим), а також угоди про визнання винуватості (між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим).

Наполегливо не рекомендуємо підписувати такі документи, попередньо не порадившись із адвокатом.

Затримання

Що слід знати про затримання?

Перш за все нагадаємо положення Конституції України (ст. 29): «Ніхто не може бути заарештований або утримуватися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. У разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом сімдесяти двох годин має бути перевірена судом. Затриману особу негайно звільняють, якщо протягом сімдесяти двох годин від моменту затримання їй не вручено вмотивованого рішення суду про утримування під вартою.

Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз’яснено його права та надано можливість від моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правовою допомогою захисника.

Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Про арешт або затримання людини має бути негайно повідомлено родичів заарештованого чи затриманого».

Зазначені положення знайшли своє відображення у Кримінально-процесуальному кодексі. Особу можна затримати за ухвалою слідчого судді або суду з метою її приводу і подальшого вирішення питання про застосування запобіжного заходу у вигляді утримування під вартою.

Без такої ухвали особу може бути затримано у виключних випадках.

Так, кожен має право затримати без ухвали слідчого судді, суду будь-яку особу (крім суддів та народних депутатів):

1) у разі вчинення або замаху на вчинення кримінального правопорушення;

2) безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення чи під час безперервного переслідування особи, яку підозрюють у його вчиненні.

У такому випадку правопорушника треба негайно доправити до уповноваженої службової особи (наприклад, до найближчого патрульного міліціонера) або негайно повідомити уповноважену службову особу про затримання та місцезнаходження особи, яку підозрюють у вчиненні кримінального правопорушення.

Також затримання може бути здійснено уповноваженою службовою особою, яка має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі, у випадках:

1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення;

2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, у тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин.

Така уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання і те, у вчиненні якого злочину його підозрюють, а також роз’яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування, вимагати перевірити обґрунтованість затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складають протокол, у якому, зокрема, зазначають: місце, дату і точний час (година і хвилини) затримання, підстави затримання; результати особистого обшуку; клопотання, заяви чи скарги затриманого, якщо такі надходили; повний перелік процесуальних прав та обов’язків затриманого. Протокол про затримання підписує особа, яка його склала, і затриманий.

У нотатки

Якщо вас затримано, копію протоколу мають вручати особисто вам негайно під розпис! Це ваше право.

Звертайте увагу на те, щоб у протоколі було правильно визначено час вашого затримання. Так, особа є затриманою від моменту, коли вона примусово або підкоряючись наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою. У разі якщо в протоколі неправильно зазначено час вашого затримання, обов’язково внесіть після його тексту письмові зауваження.

Уповноважена службова особа зобов’язана доправити затриману особу до найближчого підрозділу органу досудового розслідування, у якому негайно реєструють дату, точний час (година і хвилини) доправлення затриманого та інші відомості, передбачені законодавством.

Уповноважена службова особа, що здійснила затримання, зобов’язана надати затриманій особі можливість негайно повідомити про своє затримання та місце перебування близьких родичів, членів сім’ї чи інших осіб за вибором цієї особи.

У нотатки

Строк затримання особи без ухвали слідчого судді, суду не може перевищувати сімдесяти двох годин від моменту затримання. Затриману без ухвали слідчого судді, суду особу не пізніше шістдесяти годин від моменту затримання слід звільнити або доправити до суду для розгляду клопотання про обрання стосовно неї запобіжного заходу.

Якщо уповноважена службова особа, що здійснила затримання, має підстави для обґрунтованої підозри, що під час повідомлення про затримання ця особа може зашкодити досудовому розслідуванню, вона може здійснити таке повідомлення самостійно, проте без порушення вимоги щодо його негайності.

У разі затримання неповнолітньої особи уповноважена службова особа, що здійснила затримання, зобов’язана негайно повідомити про це її батьків або усиновителів, опікунів, піклувальників, орган опіки та піклування.

У нотатки

Відповідно до щойно прийнятого Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про боротьбу з тероризмом“», у так званій «зоні АТО» до особи можна застосовувати затримання на строк до 30 діб без рішення суду. Як це узгоджується із вищевказаними положеннями Конституції України та п. 3. ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, автори, на жаль, пояснити не спроможні.

Запобіжні заходи

У чому сутність запобіжних заходів?

Запобіжні заходи – це тимчасове обмеження прав людини органами досудового слідства і судом з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов’язків, а також запобігання спробам:

– переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду,

– знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

– незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

– перешкоджати кримінальному провадженню в інший спосіб;

– вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюють, обвинувачують.

Запобіжні заходи не є покаранням і мають на меті забезпечення належної поведінки підозрюваного та обвинуваченого. Одночасно із цим строк утримування під вартою може бути зарахований до строку відбування покарання у разі призначення такого покарання судом.

Після уведення нового КПК запобіжні заходи застосовуватимуть тільки в судовому порядку: під час досудового розслідування – слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження – судом за клопотанням прокурора.

Запобіжними заходами є:

1) особисте зобов’язання;

2) особиста порука;

3) застава;

4) домашній арешт;

5) тримання під вартою.

У нотатки

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя або суд зобов’язаний оцінити всі обставини, у тому числі вік та стан здоров’я підозрюваного, обвинуваченого, міцність соціальних зв’язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність у нього родини й утриманців, наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, репутацію підозрюваного, обвинуваченого.

Таким чином, родичам затриманої особи зовсім не зайвим буде терміново зібрати відповідні підтвердження, зокрема витяги з історії хвороби як затриманого, так і його близьких непрацездатних родичів; відповідні копії свідоцтв про народження та свідоцтв про шлюб; позитивні характеристики на затриманого з місця роботи, проживання тощо. Все це може бути підставою для застосування менш суворого запобіжного заходу, а у подальшому, якщо справу буде розглянуто у суді і особу визнано винною у скоєнні злочину, – і для пом’якшення покарання.

Крім того, тимчасовим запобіжним заходом визнано затримання особи, яке застосовують з підстав та в порядку, визначеному Кодексом, що розглянуто окремо.

Як розрізнити особисте зобов’язання та особисту поруку?

Особисте зобов’язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов’язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов’язки (прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; не виїжджати із населеного пункту, у якому він зареєстрований, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; носити електронний засіб контролю і т. ін.).

Підозрюваному, обвинуваченому письмово під розпис повідомляють покладені на нього обов’язки та роз’яснюють, що в разі їх невиконання до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі 0,25—2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Особиста порука полягає у наданні сторонніми особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов’язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов’язків і зобов’язуються за необхідності доправити його до органу досудового розслідування чи в суд за першою про те вимогою.

Кількість поручителів визначає слідчий суддя, суд, який обирає запобіжний захід, але наявність лише одного поручителя може бути визнано достатньою тільки в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру.

У нотатки

У разі невиконання поручителем взятих на себе зобов’язань на нього накладають грошове стягнення залежно від тяжкості злочину в розмірі до п’ятдесяти розмірів мінімальної заробітної плати (на час написання книги це понад 55 тис. грн). Тому до прохання бути поручителем у кримінальній справі слід підходити зважено.

Як відбувається домашній арешт?

Домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Застосовують лише до осіб, яких підозрюють або обвинувачують у скоєнні злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі.

Працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з’являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов’язаних із виконанням покладених на неї зобов’язань, а також використовувати електронні засоби контролю.

У нотатки

Електронний засіб контролю – це пристрій, який дає змогу відстежувати та фіксувати місцезнаходження особи. Відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання в його роботу призведе до обрання більш суворого запобіжного заходу.

Утримування особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців, але в разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців.

Після завершення цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважають скасованим.

Як застосовують заставу?

Застава полягає у внесенні коштів (у гривні) на спеціальний рахунок. Застава може бути внесена як самим підозрюваним, обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою, яка не стосується державної або комунальної власності (заставодавцем).

Розмір застави визначає слідчий суддя, суд у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинувачуваної у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості, – від одного до двадцяти розмірів мінімальної заробітної плати;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинувачуваної у вчиненні тяжкого злочину, – від двадцяти до вісімдесяти розмірів мінімальної заробітної плати;

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинувачуваної у вчиненні особливо тяжкого злочину, – від вісімдесяти до трьохсот розмірів мінімальної заробітної плати.

У нотатки

У виняткових випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов’язків, заставу можуть призначити в розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів мінімальної заробітної плати відповідно.

Заставодавець, крім внесення застави, приймає на себе оговорені обов’язки щодо забезпечення належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого, його явки за викликом. У разі невиконання обов’язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з’явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки або якщо порушив інші покладені на нього у разі застосування запобіжного заходу обов’язки, заставу віддають у дохід держави та зараховують до бюджету.

Коли застосовують утримання під вартою?

Утримування під вартою є найбільш важким та винятковим запобіжним заходом, який застосовують виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м’яких запобіжних заходів не є ефективним.

У нотатки

З жовтня 2014 р. жоден з більш м’яких запобіжних заходів (особисте зобов’язання, особиста порука, домашній арешт, застава) не можуть бути застосовні до осіб, яких підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109—1141, 258—2585, 260, 261 Кримінального кодексу України.

Запобіжний захід у вигляді утримування під вартою може бути застосовний виключно:

1) до особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочину, за який законом передбачено основне покарання у вигляді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, – лише у разі невиконання нею обов’язків, покладених під час застосування іншого, раніше обраного запобіжного заходу;

2) до раніше судимої особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до трьох років, – лише в разі, якщо, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину;

3) до раніше не судимої особи, яку підозрюють чи обвинувачують у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п’яти років, – виключно у разі, якщо, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину;

4) до раніше не судимої особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад п’ять років;

5) до раніше судимої особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад три роки.

У нотатки

Крім того, утримування під вартою застосовують до особи, яку розшукують компетентні органи іноземної держави за кримінальне правопорушення, у зв’язку з яким може бути вирішено питання про видання особи (екстрадицію) для притягнення до кримінальної відповідальності або виконання вироку.

Слідчий суддя, суд під час постановлення ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді утримування під вартою визначає розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов’язків, передбачених цим Кодексом, крім таких випадків:

1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

2) щодо злочину, який спричинив загибель людини;

3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирали запобіжний захід у вигляді застави, проте вона його порушила.

У разі внесення застави особу негайно звільняють з-під варти.

У нотатки

Ще до обрання такого запобіжного заходу прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися до слідчого судді (суду) із клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного, обвинувачуваного з метою його приводу для подальшого вирішення питання про застосування запобіжного заходу у вигляді утримування під вартою.

Підставою для такого затримання є ухвала слідчого судді чи суду. Затримана особа не пізніше тридцяти шести годин від моменту затримання має бути звільнена або доправлена до слідчого судді, суду, який постановив ухвалу про дозвіл на затримання з метою приводу.

Строк утримування під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом. Сукупний строк тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого під час досудового розслідування не має перевищувати:

1) шести місяців – у кримінальному провадженні щодо злочинів невеликої або середньої тяжкості;

2) дванадцяти місяців – у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів.

Судове провадження

Після отримання обвинувального акта (клопотання про застосування примусових заходів медичного, виховного характеру, або клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності) суд не пізніше п’яти днів від дня його надходження призначає підготовче судове засідання, куди викликає учасників судового провадження.

У підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення:

– затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору;

– закрити провадження (у разі наявності до того підстав);

– повернути обвинувальний акт (або відповідні клопотання, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу);

– направити за належністю обвинувальний акт, клопотання у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження;

– призначити судовий розгляд.

Як проводять судовий розгляд?

Судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку. Його проводять за загальним правилом, у судовому засіданні за обов’язкової участі сторін кримінального провадження. У судове засідання викликають потерпілого та інших учасників кримінального провадження.

Загальні правила судового розгляду такі. Судове засідання відбувається у спеціально обладнаному приміщенні – залі судових засідань. Особи, присутні у залі судового засідання, коли входить до нього або виходить суд, повинні встати. Сторони кримінального провадження допитують свідків та заявляють клопотання, подають заперечення стоячи і лише після надання їм слова головою у судовому засіданні. Свідки, експерти, спеціалісти дають показання, стоячи на місці, призначеному для свідків. Особи, присутні в залі, заслуховують вирок суду стоячи. Відхилення від цих правил допускається лише з дозволу голови в судовому засіданні.

Сторони та учасники кримінального провадження звертаються до суду зі словами «Ваша честь» або «Шановний суд». Матеріали, речі і документи передають голові в судовому засіданні через судового розпорядника.

Сторони та учасники кримінального провадження, а також інші особи, присутні в залі судового засідання, зобов’язані додержувати порядку в судовому засіданні і беззаперечно підкорятися відповідним розпорядженням голови в судовому засіданні. У разі невиконання розпорядження голови особами, присутніми у судовому засіданні, голова робить їм попередження про відповідальність за неповагу до суду. У разі повторного порушення порядку у залі судового засідання їх за ухвалою суду може бути видалено із зали судового засідання та притягнуто до відповідальності (наприклад, штрафу). Єдиний виняток з цього правила – прокурора та захисника видалити не можна.

Клопотання учасників судового провадження суд розглядає після того, як буде заслухано думку щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляють ухвалу. Відмова в задоволенні клопотання не перешкоджає його повторному заявленню з інших підстав.

У призначений для судового розгляду час голова відкриває судове засідання і оголошує про розгляд конкретного кримінального провадження. Далі проводять підготовчі дії – встановлюють коло осіб, що з’явились, причини неявки інших, оголошують склад суду; судовий розпорядник роздає особам, які беруть участь у судовому розгляді, пам’ятку про їхні права та обов’язки. Свідків видаляють із залу судового засідання, і голова оголошує про початок судового розгляду.

Судовий розгляд починають після оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, якщо учасники судового провадження не заявили клопотання про оголошення обвинувального акта в повному обсязі.

Голова встановлює особу обвинуваченого, роз’яснює йому суть обвинувачення і запитує, чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

Після цього голова з’ясовує думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження. Обсяг доказів, які будуть досліджувати, та порядок їх дослідження визначають ухвалою суду і в разі необхідності їх можуть змінити. Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювані. При цьому суд з’ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їхньої позиції, а також роз’яснює їм, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У нотатки

Докази зі сторони обвинувачення досліджують у першу чергу, а зі сторони захисту – у другу.

Упродовж судового розгляду допитують обвинуваченого, а також за необхідності можуть бути допитані потерпілі та свідки, досліджено інші докази.

Після судового слідства суд переходить до судових дебатів, у яких сторони виступають із остаточними доповідями, підбиваючи підсумки стосовно того, що було на судовому слідстві, та аналізують досліджені докази. Учасники дебатів не мають права посилатися у своїх виступах на докази, що не були предметом розгляду.

У нотатки

У дебатах виступають послідовно: прокурор, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач, його представник, обвинувачений, його законний представник, захисник.

Після завершення судових дебатів суд надає обвинуваченому останнє слово.

Після останнього слова обвинуваченого суд негайно виходить до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, про що голова оголошує присутнім у залі судового засідання.

У нотатки

У кримінальному процесі є два види судових рішень – вирок та ухвала. Судове рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладають у формі вироку, а те, у якому суд вирішує інші питання, – у формі ухвали.

Судове рішення проголошують прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. Якщо складання судового рішення у формі ухвали вимагає значного часу, суд має право обмежитися складанням й оголошенням його резолютивної частини.

Голова у судовому засіданні роз’яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.

Вирок може бути виправдувальним і обвинувальним. Виправдувальний вирок ухвалюють у разі, якщо не доведено, що:

1) вчинено кримінальне правопорушення, у якому обвинувачують особу;

2) кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим;

3) у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Крім того, виправдувальний вирок ухвалюють у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності або у випадку, якщо прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення і потерпілий відмовився підтримувати обвинувачення самостійно.

Якщо обвинуваченого визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання або звільняє від покарання чи від його відбування.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. У всякому разі копію вироку негайно після його проголошення вручають обвинуваченому та прокурору, а також не пізніше наступного дня після ухвалення надсилають учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Право на оскарження у кримінальному провадженні

Право на оскарження у кримінальних справах гарантовано ст. 2 Протоколу 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого 22 листопада 1984 р. Це право полягає в тому, що кожен, кого суд визнав винним у скоєнні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесеного йому вироку. Реалізацію цього права, включаючи підстави, на яких воно може бути здійснене, регульовано законом.

Однак це право не обмежується лише оскарженням вироків суду. У кримінальному провадженні на відповідній стадії ви маєте право оскаржити:

– низку рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у передбачених законом випадках (це питання докладніше буде розглянуто нижче);

– недотримання розумних строків під час досудового розслідування;

– ухвали слідчого судді під час досудового розслідування;

– вироки та ухвали суду в апеляційному та касаційному порядку.

Таке право на оскарження є суттєвою гарантією права на захист (так, відповідно до положень старого Кримінально-процесуального кодексу, оскаржити дії чи бездіяльність слідчого та прокурора у судовому порядку було фактично неможливо).

Як скаржитись на стадії досудового розслідування?

На досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора (список є виключним):

1) бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у невиконанні інших процесуальних дій, які він зобов’язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, – заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, власником тимчасово вилученого майна;

2) рішення слідчого, прокурора про зупинення досудового розслідування – потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником;

3) рішення слідчого про закриття кримінального провадження – заявником, потерпілим, його представником чи законним представником;

4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження – заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником;

5) рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим – особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою;

6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора під час застосування заходів безпеки – особами, до яких можуть бути застосовані заходи безпеки, передбачені законом;

7) рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій – особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником;

8) рішення слідчого, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу, – підозрюваним, його захисником чи законним представником, потерпілим, його представником чи законним представником.

У нотатки

Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядають під час досудового розслідування, але можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді.

Незважаючи на те, що перелік скарг є виключним, слід зазначити, що в багатьох моментах, пов’язаних із обмеженням законних прав та інтересів особи з боку слідчого, таке питання вирішують на підставі ухвали слідчого судді із викликом зацікавлених сторін, які мають можливість викласти свої доводи та міркування судді з цього приводу судді особисто. Наприклад, якщо у ході обшуку було тимчасово вилучено майно, то не пізніше наступного робочого дня після вилучення такого майна має бути подано клопотання до суду щодо його арешту, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. Клопотання розглядають за участю слідчого або прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, власника майна та інших осіб.

Вищевказані скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядає слідчий суддя місцевого суду не пізніше сімдесяти двох годин від моменту надходження відповідної скарги, крім скарг на рішення про закриття кримінального провадження, які розглядають не пізніше п’яти днів від моменту надходження скарги.

Скарги подають протягом десяти днів від моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності.

Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюють постановою, строк подання скарги починається від дня отримання особою її копії.

Подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування не зупиняє виконання рішення чи дію слідчого, прокурора.

Розгляд скарг здійснюється за обов’язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржують. Відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Як оскаржити затягування строків у досудовому розслідуванні?

Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право оскаржити прокурору вищого рівня недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування.

Прокурор вищого рівня зобов’язаний розглянути скаргу протягом трьох днів після її подання і в разі наявності підстав для її задоволення надати відповідному прокурору обов’язкові для виконання вказівки щодо строків вчинення певних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень.

Особу, яку подала скаргу, невідкладно письмово повідомляють про результати її розгляду.

Як оскаржують ухвали слідчого судді?

Під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про:

1) відмову у наданні дозволу на затримання;

2) застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або відмову в його застосуванні;

3) продовження строку тримання під вартою або відмову в його продовженні;

4) застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або відмову в його застосуванні;

5) продовження строку домашнього арешту або відмову в його продовженні;

6) розміщення особи в приймальнику-розподільнику для дітей або відмову в такому розміщенні;

7) продовження строку тримання особи в приймальнику-розподільнику для дітей або відмову в його продовженні;

8) направлення особи до медичного закладу для проведення психіатричної експертизи або відмову у такому направленні;

9) арешт майна або відмову в ньому;

10) тимчасовий доступ до речей і документів, яким дозволено вилучати речі й документи, що посвідчують користування правом на здійснення підприємницької діяльності, або інших, за відсутності яких фізичну особу – підприємця чи юридичну особу позбавляють можливості здійснювати свою діяльність;

11) відсторонення від посади або відмову у ньому.

Під час досудового розслідування також можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про:

• відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження;

• повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора;

• відмову у відкритті провадження за скаргою.

Скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають, але заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Оскарження ухвали слідчого судді здійснюється протягом п’яти днів від дня її оголошення в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції із дотриманням спеціальної форми скарги.

У нотатки

Апеляційну скаргу подають у письмовій формі, при цьому її підписує особа, яка подає скаргу.

В апеляційній скарзі обов’язково зазначають:

1) найменування суду апеляційної інстанції;

2) прізвище, ім’я та по батькові (найменування), місце проживання (перебування) особи, яка подає апеляційну скаргу, а також номер засобу зв’язку, адресу електронної пошти, якщо такі є;

3) судове рішення, яке оскаржують, і назву суду, який його ухвалив;

4) вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, та їх обґрунтування із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення;

5) клопотання особи, яка подає апеляційну скаргу, про дослідження доказів;

6) перелік матеріалів, які додають.

Якщо в апеляційній скарзі зазначають обставини, які не були досліджені в суді першої інстанції, або докази, які не подавали суду першої інстанції, то в ній мають бути зазначені причини цього.

До апеляційної скарги та доданих до неї письмових матеріалів надають копії в кількості, необхідній для їх надсилання сторонам кримінального провадження та іншим учасникам судового провадження, інтересів яких стосується апеляційна скарга. Цей обов’язок не поширюється на обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом або якого утримують під вартою.

Як оскаржують судові рішення, а також вироки?

В апеляційному порядку (у суді апеляційної інстанції) можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, зокрема вироки і ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру.

Апеляційну скаргу мають право подати:

1) обвинувачений, стосовно якого ухвалено обвинувальний вирок, його законний представник чи захисник, – у частині, що стосується інтересів обвинуваченого;

2) обвинувачений, стосовно якого ухвалено виправдувальний вирок, його законний представник чи захисник, – у частині мотивів і підстав виправдання;

3) підозрюваний, обвинувачений, його законний представник чи захисник;

4) законний представник, захисник неповнолітнього чи сам неповнолітній, щодо якого розв’язували питання про застосування примусового заходу виховного характеру, – у частині, що стосується інтересів неповнолітнього;

5) законний представник та захисник особи, щодо якої розв’язували питання про застосування примусових заходів медичного характеру;

6) прокурор;

7) потерпілий або його законний представник чи представник – у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції;

8) цивільний позивач, його представник або законний представник – у частині, що стосується вирішення цивільного позову;

9) цивільний відповідач або його представник – у частині, що стосується вирішення цивільного позову;

10) інші особи у випадках, передбачених КПК.

Апеляційну скаргу подають через суд, який ухвалив судове рішення. Вона повинна відповідати спеціальній формі апеляційної скарги, що її ми розглядали вище.

У касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали (про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру) суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку. Крім того, оскаржують судові рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції.

У нотатки

Деякі вироки (ухвали) не можуть бути оскаржені з певних підстав (детальніше про це дивіться у ст. 394 КПК).

Детально порядок касаційного оскарження врегульовано главою 32 КПК.

Касаційну скаргу подають безпосередньо до суду касаційної інстанції. Касаційну скаргу на судові рішення можна подати протягом трьох місяців від дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженому, якого утримують під вартою, – у той самий строк від дня вручення йому копії судового рішення.

Крім того, главами 33 та 34 КПК передбачено порядок перегляду рішень Верховним Судом України, утім, з огляду на нововиявлені обставини і без допомоги освіченого юриста сподіватися на перегляд рішення в такому порядку фактично неможливо.

Наполегливо рекомендуємо доручити складання відповідних скарг адвокатові (якщо ви ще не залучили його для надання правової допомоги), оскільки без спеціальних знань, як свідчить практика, ці спроби скоріш за все будуть безрезультатними.

Пам’ятка «Коли вас викликають на допит»

Коли провадять слідство у кримінальній справі, де ви є фігурантом (свідком, підозрюваним), вас обов’язково викликатимуть на допит. Запам’ятайте кілька порад.

1. Порадьтесь із адвокатом! А краще візьміть його із собою на допит, особливо якщо є навіть теоретична можливість, що вас затримають. Якщо вирішили адвоката не турбувати, то читайте далі.

2. Не поспішайте на допит. З’являйтеся до відповідного органу лише за письмовим викликом (повісткою). Кримінально-процесуальний кодекс України зобов’язує посадових осіб правоохоронних органів та прокуратури викликати вас повісткою, яку вручають особисто і під розписку. Особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом не пізніше ніж за три дні до дня, коли вона зобов’язана прибути за викликом.

У разі неприбуття без поважних причин вас може бути оштрафовано, а також доправлено приводом (примусово). Поважні причини перелічені у ст. 138 Кримінального процесуального кодексу України.

Пам’ятайте, що ви маєте право відмовитися давати свідчення проти себе, членів вашої родини чи близьких родичів. Таке право гарантовано ст. 63 Конституції України. Також ви маєте право не відповідати на запитання з приводу тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Безпідставна відмова від надання показань або надання свідомо неправдивих показань тягне за собою кримінальну відповідальність у такому випадку, якщо вас допитують як свідка.

3. Не давайте поспішних свідчень. Якщо ви не впевнені у правильності ваших свідчень або боїтесь, що вони можуть вам зашкодити, повідомте особу, яка проводить допит, що ви не можете одразу відповісти на запитання, не бажаєте вводити слідство в оману та потребуєте часу на обмірковування. Вимагайте консультації із адвокатом (консультація є одним із різновидів правової допомоги, які надає адвокатура). Зрештою, відповідь «Не пам’ятаю» хоча й здаватиметься смішною у деяких випадках, утім, не матиме для вас жодних негативних наслідків.

4. Допит не можна продовжувати без перерви понад дві години, а загалом – понад вісім годин на день. Допитувана особа має право використовувати під час допиту власні документи і нотатки, якщо її показання пов’язані з будь-якими обчисленнями та іншими відомостями, які важко утримувати в пам’яті.

5. Записуйте свої показання особисто, якщо вважаєте, що особа, яка веде допит, неправильно фіксує сказане вами. Таке право надано вам ст. 224 Кримінально-процесуального кодексу України. Повідомте слідчого, що запишете всі свої показання власноруч. Якщо слідчий відмовить вам, складіть письмову заяву на ім’я керівника відповідного органу, у якій зафіксуйте факт відмови у здійсненні вашого права, та зазначте, що готові давати свідчення лише після надання дозволу на власноручну їх фіксацію. Доки вам не буде дозволено фіксувати свої свідчення власноруч, ви можете їх не давати взагалі.

6. Перш ніж підписувати протокол допиту, уважно його прочитайте та перевірте, чи правильно зафіксовано ваші свідчення і чи заповнені всі графи протоколу. Зверніть особливу увагу на те, щоб було поставлено номер та дату протоколу, вказано посаду та прізвище особи, яка проводила допит. Закресліть усі вільні місця, що залишились у графах, не залишайте пустого місця між вашим підписом і текстом, написаним слідчим. Таким чином ви будете впевнені, що у протоколі не з’явиться те, чого не було на момент підписання вами. Вимагайте внесення змін до протоколу, якщо ви знайдете помилки у фіксуванні ваших свідчень.

Пам’ятка «Якщо до вас прийшли із обшуком»

По-перше, будьте завжди готові до обшуку, навіть якщо ви насправді не причетні до будь-якого злочину. Не слід зберігати на роботі або у житлі предмети, документи або інформацію, які можуть скомпрометувати вас, вашу сім’ю або ваш бізнес – навіть якщо вони не є предметом чи знаряддям злочину, вони можуть бути використані як знаряддя для тиску на вас у подальшому. Не дивуйтеся, якщо у разі виявлення у вашому житлі, наприклад, порнографічної відеокасети, цей факт негайно стане відомий невизначеному колу осіб.

Майте при собі записані телефони адвоката, що заслуговує на довіру та з яким є попередня домовленість (краще – уже укладений договір) на правову допомогу в подібних ситуаціях. Також радимо мати телефони довіри МВС, прокуратури, ДПС, СБУ, Управління внутрішньої безпеки МВС.

Не поспішайте виконувати усі вимоги візитерів. Якщо до вас прийшли в будинок, офіс або інше приміщення і ви про це дізналися, ще не відчинивши двері, не поспішайте їх відчиняти. Викликайте щонайменш адвоката, адже це передбачено ст. 236 УПК «Присутність захисника під час проведення обшуку». Крім того, право на правову допомогу вам гарантує ст. 59 Конституції України. Краще виламані двері, але можливість зв’язатися з адвокатом, ніж цілі двері і несподівано для вас знайдені патрони, документи або наркотики (і таке, на жаль, трапляється). Пам’ятайте, що працівники правоохоронних органів можуть позбавити вас можливості зателефонувати пізніше.

Якщо візитери застосовуватимуть заходи фізичного впливу з метою проникнення у ваше приміщення, телефонуйте в міліцію. Якщо у вас немає можливості це зробити і ви впевнені у незаконності дій, спробуйте привернути увагу сусідів, перехожих (очевидців) з метою підтвердження незаконного обшуку. Чим більше ви будете тягти час до прибуття незацікавлених осіб, тим вища ймовірність захисту ваших прав надалі.

Будьте скептично налаштовані до слів співробітників правоохоронних органів, вірте тільки своєму адвокату (якщо це дійсно ваш адвокат). Поводьтеся спокійно, врівноважено, не ображайте і не погрожуйте співробітникам правоохоронних органів. Разом із тим уникайте благальних інтонацій під час спілкування з ними, пам’ятайте про свою гідність. Вимагайте роз’яснення та дотримання ваших прав.

Дізнайтеся, хто до вас прийшов. Вимагайте пред’явити документи і перепишіть реквізити усіх посвідчень осіб. Це, до речі, гарантовано ст. 5 Закону України «Про міліцію».

У разі відмові когось з осіб показати документи радимо телефонувати за телефонами довіри МВС, прокуратури, ДПС, СБУ, Управління внутрішньої безпеки МВС тощо.

Якщо серед «гостей» немає прокурора або слідчого, вимагайте показати вам письмове доручення слідчого (прокурора) про проведення слідчих дій (передбачено ст. 41 КПК). Якщо вам його не показали – телефонуйте за телефонами довіри.

Дізнайтеся причину обшуку. Якщо обшук відбувається у нічний час (з 22 вечора до 6 годин ранку), з’ясуйте підстави його проведення, тому що, відповідно до ст. 223 КПК, обшук в нічний час не допускають, за винятком ситуацій, з якими не можна зволікати, і коли затримка в проведенні обшуку може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення або втечі підозрюваного.

Вимагайте показати вам копію ухвали суду «Про дозвіл на обшук житла чи іншого майна особистості» (ч. 3 ст. 236 КПК). Ознайомлюючись із цим документом, зверніть увагу на таке:

– термін дії визначення слідчого судді не може бути більше одного місяця від дня постановлення ухвали;

– адреса приміщення, у якому проводитиметься обшук, має повністю збігатися із зазначеною;

– повинна бути зазначена особа, якій належить житло чи інше майно, і особистість, у фактичному володінні якої воно перебуває;

– ухвала має містити інформацію про слідчого, прокурора, який подав клопотання про обшук, і про те, чи відповідає вона тій інформації, яка вказана в дорученні слідчого, прокурора.

Якщо ви виявили помилки, неточності і не можете отримати консультацію про подальші дії від вашого адвоката, ми рекомендуємо телефонувати за телефонами довіри.

Не залишайтеся із працівниками правоохоронних органів наодинці. У разі, якщо обшук проводять в офісі, спробуйте вказати «гостям», що, відповідно до ч. 1 ст. 236 КПК України, ви вимагаєте, щоб під час обшуку були присутні особи, чиї права і законні інтереси можуть бути обмежені або порушені (наприклад, власники приміщення або обладнання). Удома ж вимагайте присутності на тій же підставі дорослих членів родини. В окремих випадках не будуть зайвими і представники ЗМІ – вони допоможуть зафіксувати те, що відбувається. Разом із тим пам’ятайте, що слідчий і прокурор мають право заборонити будь-якій особі залишити місце обшуку до його закінчення та вчиняти будь-які дії, що заважають проведенню обшуку. Особи, у присутності яких здійснюють обшук, під час проведення цієї слідчої дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу обшуку.

Не перешкоджайте законним слідчим діям, ігноруйте незаконні вимоги та фіксуйте шляхом відповідних звернень за телефоном довіри та внесенням зауважень до протоколу. На вимогу відчиняйте двері, ящики та сейфи, оскільки їх мають право розкрити без вашої згоди. Під час обшуку не давайте ніяких пояснень і показань, наполегливо вимагайте цього ж від ваших близьких або співробітників. Якщо вас намагаються допитати, вимагайте повістку на допит. Допит може відбутися не раніше, ніж через три дні від моменту її вручення.

Погоджуйтеся на особистий огляд тільки в тому випадку, якщо вам показали відповідне рішення слідчого або прокурора. У рішенні мають бути зазначені достатні підстави, згідно з якими можна вважати, що ви можете приховувати предмети і документи, які мають значення для кримінального провадження. Однак якщо вас починають оглядати примусово, не застосовуйте насильство, а оскаржте цю дію (шляхом телефонування за вищевказаними телефонами, внесення відповідного запису до протоколу, подання письмової скарги після обшуку).

Зверніть увагу на понятих. Вимагайте від понятих бути присутніми під час обшуку поруч з особами, які проводять обшук.

Вимагайте присутності понятих під час виконання слідчих дій. Якщо працівники правоохоронних органів прийшли зі своїми понятими, вимагайте показати документи, перепишіть дані і з’ясуйте, як понятих залучили до слідчих дій. Є сумніви в їх «незацікавленості» (ч. 7 ст. 223 КПК «Понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, які зацікавлені в результатах кримінального провадження») – вимагайте заміни понятих.

Рекомендуємо завжди вимагати заміни понятих, які прибули разом зі слідчим, прокурором, оскільки у переважній більшості цих осіб підбирають з урахуванням їхньої лояльності до органу слідства. Найкращими понятими для вас будуть ваші сусіди. У разі відмови слідчого замінити понятих відповідні зауваження слід занести до протоколу із конкретними фактами зацікавленості понятих (вільне спілкування із слідчим та прокурором, вказівки з боку понятих слідчому та прокурору, активні дії в процесі обшуку і т. ін.).

Вимагайте, щоб слідчий, прокурор зробили деталізований опис усіх документів і предметів, які вилучили (або не дивуйтесь потім, що частину речей буде втрачено). Якщо вам відмовлять – зробіть це самі в присутності понятих.

Взагалі, беріть активну участь у написанні протоколу. У протоколі обшуку вкажіть всіх осіб, які брали участь в обшуку, якщо цього не зробив слідчий, прокурор. Вкажіть у протоколі обшуку ті предмети, які, на ваш погляд, аж ніяк не стосуються мети обшуку (ст. 234 КПК «Мета проведення обшуку – виявлення і фіксація інформації про скоєне кримінальне правопорушення, виявлення предмета кримінального правопорушення або майна, яке було видобуте в результаті скоєного, а також визначення місцезнаходження осіб в розшуку»).

Обов’язково підписуйте протокол тільки зі своїми зауваженнями у разі, якщо не згодні із його змістом! Інакше ви надаєте змогу слідчому разом із «ручними» понятими у подальшому вільно переписувати його на свій розсуд.

Якщо у вас знайшли заборонені предмети або предмети, які опинилися у вас в приміщенні вперше і жодною мірою вас не стосуються, вкажіть це в протоколі обшуку й у жодному разі не торкайтеся їх. Вимагайте зафіксувати наявність або відсутність відбитків пальців на цих предметах.

Укажіть у протоколі всі порушення, які ви побачили під час обшуку. Пронумеруйте його. Вимагайте копію протоколу обшуку. Якщо вам відмовлять, перш ніж підписувати протокол, перепишіть його самі.

Розділ 5

Цивільні процесуальні відносини

Які справи розглядає суд у порядку цивільного судочинства?

Відповідно до ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК) до справ цивільної юрисдикції належать справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводять за правилами іншого судочинства. При цьому законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Взагалі, можна підсумувати, що в порядку цивільного судочинства розглядають усі справи, які не розглядають у порядку іншого судочинства. Зокрема, цивільну юрисдикцію становлять справи, які виникають з цивільних (ст. 1 Цивільного кодексу України), житлових (Житлового кодексу України), земельних (ст. 2 Земельного кодексу України), сімейних (ст. 2 Сімейного кодексу України), трудових (ст. 3 КЗпП України) правовідносин.

У порядку цивільної юрисдикції також вирішують справи, які не мають такого характеру, але, зважаючи на вказівку закону, належать до цивільної юрисдикції суду (наприклад, щодо контролю за виконанням рішень у цивільних справах (ст. 383–389 ЦПК, ст. 85 Закону України «Про виконавче провадження»), розв’язання питання про визнання та виконання рішень іноземних судів (розділ VII ЦПК) та інші).

Справи в порядку цивільного судочинства за загальним правилом розглядають районні (міські або міськрайонні) суди. Апеляційною інстанцією є апеляційні суди областей, касаційною інстанцією – Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Детально порядок цивільного судочинства регламентовано ЦПК України.

Чи розглядають у цивільному судочинстві спори із державою?

Не завжди. Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, низка таких спорів належить до адміністративного судочинства, завданнями якого є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб’єктів під час виконання ними управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС України, компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб’єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Позивачами в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб’єкти владних повноважень.

Відповідачем в адміністративній справі є суб’єкт владних повноважень.

Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їхні об’єднання, юридичні особи, які не є суб’єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за одним із нижченаведених адміністративних позовів суб’єкта владних повноважень:

1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об’єднання громадян;

2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об’єднання громадян;

3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України;

4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо);

5) інші випадки, встановлені законом.

Решту спорів розглядають у порядку цивільного судочинства.

Які існують етапи розгляду цивільних справ?

Провадження в цивільних справах у суді базується на процесуальних діях судді (суду) та інших учасників судового процесу. Реалізація цих процесуальних дій відбувається в межах цивільної процесуальної форми, яка встановлює порядок розгляду та вирішення цивільних справ, за суворо послідовними стадіями процесу.

При цьому всі дії учасників процесу в кожній стадії цивільного процесу чітко регламентовані нормами цивільного процесуального права. Дотримання цивільно-процесуального порядку розгляду цивільної справи є дуже важливою умовою як до поновлення порушених прав, так і загалом щодо забезпечення дотримання принципу законності. Саме тому, згідно зі ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного розгляду справи.

Цивільні справи послідовно розглядають у кілька стадій:

• перша стадія – відкриття провадження у справі шляхом подання заінтересованою особою до суду заяви (позовної заяви) і постановлення судом ухвали про відкриття провадження у справі;

• друга стадія – підготовка справи до судового розгляду, тобто забезпечення правильного та швидкого вирішення справи, а також з’ясування можливості врегулювання спору між сторонами. Зазначена стадія, відповідно до чинного законодавства, може здійснюватися як без участі сторін, так і у спеціальному попередньому засіданні за їхньої участі;

• третя стадія процесу – судовий розгляд справи. У цій стадії справу в судовому засіданні вирішують по суті та ухвалюють судове рішення. Це основна стадія, у якій сторони висувають свої вимоги та заперечення, а також наводять докази на їх підтвердження;

• четверта стадія – оскарження судових рішень, що не набрали законної сили (апеляційне провадження). Справу повторно розглядають судом апеляційної інстанції з метою перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Надання додаткових доказів на цей стадії за загальним правилом заборонено, сторона повинна обґрунтувати неможливість подання їх під час розгляду в першій інстанції;

• п’ята стадія – касаційне провадження, у якому оскаржують рішення, ухвали суду першої та/або апеляційної інстанцій з підстав неправильного застосування ними норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На цій стадії досліджують правильність застосування судами матеріального та процесуального права, питання обґрунтованості висновків доказами не досліджують;

• перегляд судових рішень ВСУ становить шосту стадію цивільного процесу, якою передбачено підстави перегляду судових рішень після їх перегляду в касаційному порядку. Це виключна стадія, яка можлива лише за наявності двох взаємовиключних висновків касаційної інстанції по різних справах;

• сьома стадія – перегляд рішень, ухвал суду, якими закінчено розгляд справ, що набрали законної сили, а також судовий наказ у зв’язку з нововиявленими обставинами;

• останньою, восьмою, стадією цивільного процесу є звернення судового рішення до виконання, без якого неможливо досягти кінцевої мети процесу – захисту порушеного права. Примусове виконання рішення здійснюється органами державної виконавчої служби.

Розгляд і вирішення цивільної справи не завжди проходить усі вищезазначені стадії. Наприклад, після розгляду справи по суті в суді першої інстанції (третя стадія) рішення суду може бути добровільно виконано сторонами, у зв’язку з чим зникає необхідність у наступних стадіях процесу. У разі визнання відповідачем позову під час проведення попереднього судового засідання суд може ухвалити рішення про задоволення позову ще на стадії досудового розгляду справи.

Які існують різновиди цивільного судочинства?

ЦПК встановлює три основні види: позовне провадження, наказне та окреме провадження.

• Справи позовного провадження характеризуються наявністю двох сторін з протилежними інтересами і спірністю їхніх майнових та особистих немайнових правовідносин, які передають на розгляд суду.

• Окреме провадження спрямовують на встановлення певних обставин, наявності чи відсутності юридичних фактів або юридичного статусу громадян, необхідних для реалізації суб’єктивних прав.

• Справи наказного провадження характеризуються умовно безспірним процесуальним порядком стягнення з боржника грошових коштів за чітко визначеними ЦПК вимогами і у прямо передбачених випадках. Звичайні громадяни рідко звертаються до суду в порядку наказного провадження.

Що розуміють під позовним провадженням?

Позовне провадження є основним видом провадження у цивільному процесі, у якому розглядають спір про цивільне право, тобто спір, який виникає з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин тощо. Наявність спору про право визначає й іншу характерну ознаку цього провадження, участь у ньому двох сторін – позивача та відповідача.

Позовне провадження притаманне цивільному процесу з давніх часів. Значення позовного провадження зумовлено й тим, що усі цивільні процесуальні норми, які визначають загальну частину цивільного процесуального права та розгляд справи за стадіями, поширюються саме на справи позовного провадження.

Слід зазначити, що справи інших проваджень (наказного та окремого) розглядають за загальними правилами позовного провадження, з урахуванням винятків та доповнень, визначених спеціальними нормами про ці провадження.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Засобом такого захисту в порядку позовного провадження є позов, який оформлюють у вигляді конкретного процесуального документа – позовної заяви.

Як правильно скласти позовну заяву?

Позовна заява – це процесуальний документ, яким порушують цивільну справу позовного провадження у суді. Законом встановлено вимоги, яким вона повинна відповідати й недотримання яких тягне за собою негативні правові наслідки, що перешкоджають порушенню справи. Так, позовну заяву подають у письмовій формі, і вона повинна містити:

– найменування суду, до якого подають заяву;

– ім’я, прізвище та по батькові (повне найменування для юридичних осіб) позивача і відповідача, а також представника позивача, якщо позовну заяву подає представник;

– їх місце реєстрації (юридична адреса для юридичних осіб) із поштовим індексом, а також номери засобів зв’язку (телефон, факс, електронна пошта), якщо вони взагалі є і відомі позивачеві;

– зміст позовних вимог;

– ціну позову щодо вимог майнового характеру;

– виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги;

– зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування;

– перелік документів, що додають до заяви.

Крім того, позовна заява повинна відповідати низці інших вимог.

Так, позовну заяву обов’язково підписує позивач або його представник із зазначенням дати її подання.

За загальним правилом до позовної заяви додають її копії та копії додатків (окрім квитанції про сплату судового збору) для відповідачів та третіх осіб. Разом із тим, за деякими категоріями справ, які перелічено у ч. 2 ст. 120 ЦПК України, копії позовної заяви та доданих до неї документів не додають.

До позовної заяви додають документи (квитанція про прийняття готівки або платіжне доручення із відміткою державного казначейства про отримання коштів), що підтверджують сплату судового збору.

Визначаючи необхідність сплати судового збору, слід керуватися Законом України «Про судовий збір». Зокрема, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» містить перелік пільг щодо сплати судового збору.

У разі пред’явлення позову особами, які діють на захист прав, свобод та інтересів іншої особи, у заяві мають бути зазначені підстави такого звернення.

Якщо позовну заяву подає представник позивача, до позовної заяви додають довіреність чи інший документ, що підтверджує його повноваження.

Чинне цивільне процесуальне законодавство України не містить окремих вимог щодо типової форми позовної заяви. Але, згідно із сучасною практикою, позовну заяву складають відповідно до наведеної нижче форми:

_______________________________

(повне найменування суду)

ПОЗИВАЧ: ________________________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає_____________________________

(поштова адреса)

тел.________________

ВІДПОВІДАЧ: _________________________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає _______________________

(поштова адреса)

тел.________________

Ціна позову: ____ грн

(якщо позов має грошову оцінку)

Позовна заява

про ___________________________________

(вказати предмет позову)

(У тексті позовної заяви докладно формулюють позовні вимоги, наводять обставини та відповідні посилання на докази, що їх підтверджують, норми права, на підставі яких позовні вимоги сформульовано)

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. _______________ ______________,

(вказати норми матеріального права)

керуючись ст. ст. 3, 11, 118, 119, 120… ЦПК України,

ПРОШУ:

1. (викласти резолютивну частину позовних вимог)

2. …

3. …

4. (викласти інші вимоги до забезпечення доказів та судових витрат)

Додатки:

(перелік письмових доказів, що додають до позовної заяви, копія позовної заяви з доданими до неї документами за кількістю осіб, які беруть участь у справі, квитанція про сплату судового збору)

Дата. Підпис. Прізвище та ініціали того, хто підписує

Позовну заяву подають до суду, який обирають згідно із правилами підсудності, зазначеними у гл. 1 розділу ІІІ ЦПК України.

У разі недотримання позивачем обов’язкових реквізитів заяви, недодання її копії та копій документів, несплати судового збору суд ухвалою залишає її без руху та надає строк для усунення недоліків. У разі неусунення недоліків суд визнає позову заяву неподаною та повертає її позивачеві, що, однак, не позбавляє його права подати її повторно, звісно, після усунення встановлених судом перешкод і недоліків.

З чого починається судовий розгляд?

Після відкриття провадження у справі суд надсилає особам, які беруть участь у справі, копії ухвали про відкриття провадження у справі. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі відповідачеві надсилають копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів, а третій особі – копію позовної заяви.

До початку судового розгляду по суті нерідко проводять так зване попереднє засідання суду з метою з’ясування можливості мирного врегулювання спору, а також забезпечення правильного та швидкого вирішення справи. Його проводить суддя за участі сторін та інших залучених осіб. Зазначимо, що попереднє судове засідання не є обов’язковим, а питання про необхідність його проведення вирішує суддя під час відкриття провадження у справі.

За заявою однієї або обох сторін про неможливість явки до суду проведення попереднього судового засідання може бути відкладено, якщо причини неявки буде визнано судом поважними.

Відкладання попереднього засідання допускають один раз. Неявка на попереднє засідання належно повідомлених третіх осіб не перешкоджає його проведенню. Разом із тим, у разі неявки у попереднє судове засідання сторони без поважних причин або неповідомлення нею причин неявки з’ясування обставин у справі будуть проводити на підставі доказів, які було подано до або під час попереднього судового засідання. Прийняття інших доказів у подальшому залежить від поважності причин, через які вони були подані несвоєчасно.

Який встановлено порядок надання доказів?

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони зобов’язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводять, – до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймають, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводять – до початку розгляду справи по суті зобов’язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмета спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмета спору.

Особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їхнім місцезнаходженням. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів. На жаль, віднедавна забезпечення доказів по справі вимагає сплати судового збору (10 % від мінімальної заробітної плати). Відповідний документ слід долучати до клопотання.

Однак є додаткова можливість безоплатно отримати необхідні докази в порядку ст. 137 ЦПК України. Відповідно до цієї норми, у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їхнім клопотанням зобов’язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводять, – до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Сплати судового збору таке клопотання не вимагає.

Для з’ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд може призначити експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначає суд. При цьому суд має мотивувати відхилення питань осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, ознайомлюватися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу.

Призначення експертизи є обов’язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов’язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити:

1) характер і ступінь ушкодження здоров’я;

2) психічний стан особи;

3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Майте на увазі, що висновок експерта для суду не є обов’язковим, хоча на практиці його визнають дуже переконливим доказом. Також висновок експерта є доволі затратним заходом, тож, хоча у подальшому витрати на експертизу у разі перемоги можна буде стягнути із протилежної сторони, до проведення експертизи працю експерта оплачує сторона, що заявила відповідне клопотання.

Крім того, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачених цим Кодексом заходів щодо забезпечення позову. У такій заяві має бути зазначено:

1) причини, у зв’язку з якими потрібно забезпечити позов;

2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Так, позов забезпечують:

1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і перебувають у нього або в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов’язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов’язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржує боржник у судовому порядку;

7) переданням речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

У разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, але види забезпечення позову мають бути порівнянними із заявленими позивачем вимогами.

Для забезпечення позову також необхідно сплатити судовий збір за передбаченими Законом України «Про судовий збір» ставками.

У яких випадках розгляд справи може бути відкладено?

Відповідно до ст. 169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі:

1) неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручено судові повістки;

2) першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) першої неявки без поважних причин належним чином повідомленого позивача в судове засідання або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності;

4) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їхні представники.

Неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Однак за клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд.

У разі повторної неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

У разі неявки в судове засідання свідка, експерта, спеціаліста, перекладача суд заслуховує думку осіб, які беруть участь у справі, про можливість розгляду справи за відсутності свідка, експерта, спеціаліста, перекладача, які не з’явилися, та постановляє ухвалу про продовження судового розгляду або про відкладення розгляду справи на певний строк. Одночасно суд вирішує питання про відповідальність свідка, експерта, спеціаліста, перекладача, які не з’явилися.

Як слід поводитись у судовому засіданні?

Особи, які беруть участь у справі, свідки, перекладачі, експерти, спеціалісти звертаються до суду «Ваша честь». Особи, присутні в залі судового засідання (навіть якщо вони не пов’язані з розглядуваною справою), повинні підвестися, коли заходить і йде суд. Рішення суду особи, присутні в залі, заслуховують стоячи. Особи, які беруть участь у справі, а також усі інші дають пояснення, показання, висновки, консультації тощо стоячи.

Учасники цивільного процесу, а також інші особи, присутні в залі судового засідання, зобов’язані беззаперечно виконувати розпорядження голови, дотримувати в судовому засіданні встановленого порядку та утримуватися від будь-яких дій, що свідчать про явну зневагу до суду або встановлених в суді правил.

За неповагу до суду винних осіб суд може притягнути до адміністративної відповідальності.

Як триває власне розгляд справи?

Суд повинен розглядати цивільні справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців від дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів – упродовж одного місяця. На жаль, на практиці процес триває до року, а іноді й більше.

У призначений для розгляду справи час голова відкриває судове засідання і оголошує, яку справу розглядатимуть. Секретар судового засідання доповідає судові, хто з викликаних у справі осіб з’явився в судове засідання, чи вручено судові повістки та повідомлення тим, хто не з’явився, та повідомляє причини їх неявки, якщо вони відомі. Суд встановлює особи тих, хто з’явився, а також перевіряє повноваження представників.

Свідків видаляють із зали судового засідання у відведені для цього приміщення. Голова оголошує склад суду, а також прізвища експерта, перекладача, спеціаліста, секретаря судового засідання і роз’яснює особам, які беруть участь у справі, право заявляти відводи, а також їхні права та обов’язки, про що зазначають у журналі судового засідання.

Заяви і клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає після того, як буде заслухано думку решти присутніх у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі. Ухвала суду про відмову в задоволенні клопотання не перешкоджає повторному його заявленню з інших підстав.

Суд під час судового розгляду справи веде повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Носій інформації, на який здійснювали технічний запис судового засідання (лазерний диск), є додатком до журналу судового засідання, і після закінчення судового засідання його приєднують до матеріалів справи. За клопотанням особи, яка бере участь у справі, за плату може бути здійснено повне або часткове роздрукування технічного запису судового засідання за розпорядженням голови.

У подальшому особи, яка брали участь у справі, мають право отримати копію інформації з носія, на який здійснювали технічний запис цивільного процесу.

Одночасно з проведенням фіксування технічними засобами секретарем судового засідання ведуть журнал судового засідання.

Розгляд справи по суті розпочинається доповіддю голови про зміст заявлених вимог та про визнання сторонами певних обставин під час попереднього судового засідання, після чого з’ясовують, чи підтримує позивач свої вимоги, чи визнає відповідач вимоги позивача та чи не бажають сторони укласти мирову угоду або звернутися для вирішення спору до третейського суду. У разі розгляду справи за відсутності відповідача голова доповідає про позицію останнього щодо заявлених вимог, викладену в письмових поясненнях. У разі часткового визнання позову відповідачем голова з’ясовує, у якій саме частині позов визнано.

Позивач може відмовитися від позову, а відповідач – визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднують до справи.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі ж визнання відповідачем позову суд (за наявності для того законних підстав) негайно ухвалює рішення про задоволення позову.

У нотатки

Майте на увазі, що відмова від позову із відповідним закриттям справи у подальшому перешкоджає зверненню до суду з тих самих підстав! У разі, якщо вам з якихось причин необхідно завершити справу із залишенням за собою можливості повторного звернення до суду, рекомендуємо звернутись до суду із заявою про залишення позову без розгляду.

Відповідач може заперечувати проти позову, посилаючись на незаконність вимог позивача, їхню необґрунтованість, відсутність у позивача права на звернення до суду або наявність перешкод для відкриття провадження у справі. Заперечення проти позову можуть стосуватися всіх заявлених вимог чи їхньої певної частини або обсягу.

Після доповіді у справі суд заслуховує пояснення позивача та третьої особи, яка бере участь на його стороні, відповідача та третьої особи, яка бере участь на його стороні, а також інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, можуть ставити питання одне одному. Якщо у справі є письмові пояснення сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, голова оголошує зміст цих пояснень.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні цих фактів досліджують показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Свідків допитують безпосередньо в суді, кожного свідка допитують окремо. Свідки, які ще не дали показань, не можуть перебувати в залі судового засідання під час розгляду справи. Якщо сторона – третя особа, їхні представники заявляють, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, і тоді вони за їхньою згодою можуть бути допитані як свідки (і понести у випадку надання неправдивих свідчень кримінальну відповідальність).

Письмові докази або протоколи їхнього огляду оголошують у судовому засіданні та надають для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, а в необхідних випадках – також експертам, спеціалістам і свідкам. Особи, які беруть участь у справі, можуть давати свої пояснення з приводу цих доказів або протоколу їхнього огляду. Особи, які беруть участь у справі, з приводу зазначених доказів можуть ставити питання свідкам, а також експертам, спеціалістам.

Речові докази оглядає суд, або ж він досліджує їх іншим способом, а також показує для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, а в необхідних випадках – також експертам, спеціалістам і свідкам. Особи, яким показано для ознайомлення речові докази, можуть звернути увагу суду на ті чи інші обставини, пов’язані з оглядом. Ці заяви заносять до журналу судового засідання.

Відтворення звукозапису і демонстрування відеозапису проводять у судовому засіданні або в іншому приміщенні, спеціально підготовленому для цього, із відображенням у журналі судового засідання особливостей оголошуваних матеріалів і зазначенням часу демонстрації. Після цього суд заслуховує пояснення осіб, які беруть участь у справі.

Висновок експерта оголошують у судовому засіданні. Для роз’яснення і доповнення висновку експерту можуть бути поставлені питання.

Коли розгляд справи зупиняють?

У ході розгляду справи може виникнути ситуація, коли подальший розгляд справи виявляється неможливим. Відповідно до ст. 201 Цивільного процесуального кодексу України, суд зобов’язаний зупинити провадження у справі у разі:

1) смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво;

2) злиття, приєднання, поділу, перетворення юридичної особи, яка була стороною у справі;

3) перебування позивача або відповідача у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан;

4) неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядають у порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства;

5) призначення або заміни законного представника у випадках, передбачених частинами першою – третьою статті 43 цього Кодексу;

6) звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави;

7) надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.

Відповідно до ст. 201 Цивільного процесуального кодексу України, суд не зобов’язаний, але може зупинити провадження у справі у випадках:

1) перебування сторони на строковій військовій службі або альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання;

2) захворювання сторони, підтвердженого медичною довідкою, що виключає можливість явки до суду протягом тривалого часу;

3) перебування сторони у тривалому службовому відрядженні;

4) розшуку відповідача в разі неможливості розгляду справи за його відсутності;

5) призначення судом експертизи;

6) направлення судового доручення щодо збирання доказів у порядку, встановленому статтею 132 Кодексу.

У таких випадках справа зупиняється на період, поки обставина, що обумовила її зупинення, не сплине.

Як закінчується розгляд справи?

Вислухавши додаткові пояснення й вирішивши заявлені при цьому клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд постановляє ухвалу про закінчення з’ясування обставин справи та перевірки їх доказами і переходить до судових дебатів. У судових дебатах виступають з промовами особи, які беруть участь у справі. Зазвичай ці промови незначні за обсягом, але, якщо є необхідність підсумувати судовий розгляд та ще раз звернути увагу суду на конкретні обставини справи, промову краще підготувати письмово. Пам’ятайте, що в дебатах можна посилатися лише на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні.

Після судових дебатів суд іде до нарадчої кімнати (спеціально обладнаного для прийняття судових рішень приміщення або просто власного кабінету) для ухвалення рішення, оголосивши орієнтовний час його проголошення. Під час ухвалення судового рішення ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який розглядає справу.

Якщо під час ухвалення рішення виникає потреба з’ясувати будь-яку обставину шляхом повторного допиту свідків або вчинення іншої процесуальної дії, суд, не ухвалюючи рішення, постановляє ухвалу про поновлення судового розгляду.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо:

1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;

2) набрали чинності рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв’язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

3) позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом;

4) сторони уклали мирову угоду і її визнано судом;

5) є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у виданні виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або повернув справу на новий розгляд до третейського суду, який ухвалив рішення, але розгляд справи у тому самому третейському суді виявився неможливим;

6) померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

7) ліквідовано юридичну особу, яка була однією зі сторін у справі.

Суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо:

1) заяву подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності;

2) заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи;

3) належним чином повідомлений позивач повторно не з’явився в судове засідання, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності;

4) спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав розглядають в іншому суді;

5) позивач подав заяву про залишення позову без розгляду;

6) між сторонами укладено договір про передання спору на вирішення до третейського суду і від відповідача надійшло до початку з’ясування обставин у справі та перевірки їх доказами заперечення проти вирішення спору в суді;

7) особа, в інтересах якої у встановлених законом випадках відкрито провадження у справі за заявою іншої особи, не підтримує заявлених вимог і від неї надійшла відповідна заява;

8) провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 ЦПК України, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк;

9) позивач до закінчення розгляду справи полишив судове засідання і не подав до суду заяви про розгляд справи за його відсутності.

Слід зазначити, що особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду ще раз.

За відсутності вищевказаних підстав для припинення провадження суд ухвалює рішення.

Згідно з чинним законодавством, суд ухвалює рішення іменем України негайно після завершення судового розгляду. Рішення суду ухвалює, оформлює і підписує в нарадчій кімнаті суддя, а в разі колегіального розгляду – судді, які розглядали справу. У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення може бути відкладено на строк не більш ніж п’ять днів від дня закінчення розгляду справи, але вступну і резолютивну частини суд має проголосити в тому самому засіданні, у якому закінчився розгляд справи. Рішення суду, що містить вступну та резолютивну частини, має бути підписано всім складом суду і приєднано до справи.

Рішення суду або його вступну та резолютивну частини проголошують негайно після закінчення судового розгляду і привселюдно. Голова роз’яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження. У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин судового рішення суд повідомляє, коли особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду.

Копії повного рішення суду видають особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення. У разі проголошення тільки вступної та резолютивної частин судового рішення особам, які брали участь у справі і були присутні у судовому засіданні, негайно після його проголошення видають копії судового рішення із викладенням вступної та резолютивної частин.

Особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилають рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів від дня його складання або за їхнім зверненням вручають їм під розписку безпосередньо в суді.

У нотатки

На жаль, на сьогодні зазначені правила діють дуже обмежено. Суди в переважній більшості справ ухвалюють резолютивну частину рішення, що потребує від сторін додаткових зусиль щодо отримання повного тексту шляхом подання окремої заяви і звернення до суду в інший день. Це тим більш прикро, що строки апеляційного оскарження починаються від моменту проголошення в суді, а не від моменту отримання стороною, яка належним чином виконала свій обов’язок і з’явилася до суду, копії рішення суду.

Рішення суду набуває чинності після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Коли застосовують окреме провадження замість позовного?

Окреме провадження – вид непозовного цивільного судочинства, у порядку якого розглядають цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав чи підтвердження наявності або відсутності неоспорюваних прав.

Ознаками окремого провадження є насамперед його несумісність зі спором про право. Якщо в ході розгляду справи виявиться, що предметом судового розгляду справи є спір про право, суд повинен залишити заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Особи, права та обов’язки яких зачіпає рішення суду, мають брати участь у справі як зацікавлені особи, що дозволяє їм бути повноцінним учасником у справі з наділенням їх усім правовим статусом сторони в процесі.

Справи окремого провадження, що становлять цивільну юрисдикцію суду, можна поділити на три групи.

Перша група – це справи, порядок розгляду та вирішення яких визначено цивільним процесуальним законодавством, зокрема:

– обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи;

– надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності;

– визнання фізичної особи безвісти відсутньою чи оголошення її померлою;

– усиновлення;

– встановлення фактів, що мають юридичне значення;

– відновлення прав на втрачені цінні папери на пред’явника та векселі;

– передання безгосподарської нерухомої речі в комунальну власність;

– визнання спадщини відумерлою;

– надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку;

– обов’язкова госпіталізація до протитуберкульозного закладу;

– розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

До другої групи належать справи, які тільки зазначені в ЦПК України, однак особливості їхнього розгляду визначено іншими актами законодавства. Такими є справи про надання права на шлюб (ст. 23 СК), про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК), про поновлення шлюбу після його розірвання (ст. 117 СК), про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя (ст. 119 СК).

Третю групу становлять справи, які можна розглядати в порядку окремого провадження, якщо актами законодавства їх віднесено до цивільної юрисдикції (ст. 234 ЦПК).

Справи окремого провадження суд розглядає з додержанням загальних правил, розглянутих раніше, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом IV Цивільного процесуального кодексу України, для кожної категорії окремо.

Справи окремого провадження суд розглядає за участі заявника і зацікавлених осіб. Такі справи не можна передати на розгляд третейського суду, і їх не можна закрити у зв’язку з укладенням мирової угоди. Під час ухвалення судом рішення судові витрати не відшкодовують, якщо інше не встановлено законом.

Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішують у порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз’яснює зацікавленим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Цивільне процесуальне законодавство України не містить окремих вимог щодо форми відповідної заяви, крім письмової. Але, згідно із сучасною судовою практикою, заяву в порядку окремого провадження складають згідно з наведеною нижче типовою формою.

Зразки документів

Заява в порядку окремого провадження

_____________________________________

(повне найменування суду)

ЗАЯВНИК: _____________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає______________________

(поштова адреса)

тел.________________

ЗАЦІКАВЛЕНА ОСОБА: ________________,

(назва державного органу, його поштова адреса)

про ______________________

(вказати юридичний факт, який має бути встановлено)

ЗАЯВА

в порядку окремого провадження

(Викласти обставини, якими обґрунтовують заяву, з посиланням на юридичний факт, який потребує встановлення, докази, що його підтверджують, та мету його встановлення.)

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. ______________,

(вказати норми матеріального права)

керуючись ст. ст. 3, 11, 118, 119, 234… ЦПК У країни,

ПРОШУ:

1. (Указати, який юридичний факт необхідно встановити і з якою метою)

Додатки

1. (Письмові докази, які підтверджують юридичний факт, який встановлюють)

2. Квитанція про сплату судового збору.

3. Копія заяви.

Дата. Підпис. Прізвище, ініціали того, хто підписує

У яких випадках справи розглядають у порядку наказного провадження?

Наказне провадження – це спрощений вид провадження у справах за вимогами, які мають очевидно достовірний характер. Це вид провадження в цивільному судочинстві, у якому суд вирішує справу про стягнення з боржника на підставі судового наказу грошових коштів або витребування майна без проведення судового засідання на користь особи, яка має право вимоги. Такий вид провадження не є свідченням відсутності спірних правовідносин між сторонами, однак, з огляду на очевидність права вимоги заявника, відсутній спір про наявність власне права. Справи наказного провадження визначено законом, зважаючи на вимоги процесуальної економії, тобто в деяких категоріях справ вимоги, які висувають до суду, можуть розглядати в спрощеному порядку, на відміну від загальної цивільної процесуальної форми.

Справи, які належать до наказного провадження, порядок їх розгляду, видання та скасування судового наказу визначено ст. ст. 95—106 ЦПК.

Предметом розгляду у справах наказного провадження є вимоги:

1) про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати;

2) про компенсацію витрат на проведення розшуку відповідача, боржника, дитини або транспортних засобів боржника;

3) про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості;

4) про присудження аліментів на дитину в розмірі тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов’язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших зацікавлених осіб;

5) про повернення вартості товару неналежної якості, якщо рішення суду, яке набрало чинності, про встановлення факту продажу товару неналежної якості ухвалено на користь невизначеного кола споживачів.

Особами, які беруть участь у справі, у наказному провадженні є заявник та зацікавлені особи, а також їхні представники. Вирішення справи в порядку наказного провадження стосується видання судового наказу – судового рішення особливої форми. Видання судового наказу проводять без судового засідання й виклику стягувача та боржника для заслуховування їх пояснень. Судовий наказ, відповідно до ст. 95 ЦПК, є виконавчим документом і підлягає виконанню за правилами, які встановлено законодавством про виконавче провадження.

Провадження з цієї категорії справ ведуть за загальними правилами позовного провадження, але провадження порушують заявою, яка повинна відповідати вимогам ст. 98 ЦПК України, згідно з якою заяву про видання судового наказу подають до суду в письмовій формі і в ній має бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подають заяву;

2) ім’я (найменування) заявника та боржника, а також ім’я (найменування) представника заявника, якщо заяву подає представник, їхнє місце проживання або місцезнаходження;

3) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

4) <виключено>

5) перелік документів, що додають до заяви.

Заяву підписує заявник або його представник і подає з її копіями та копіями доданих до неї документів відповідно до кількості боржників. До заяви, яку подає представник заявника, має бути додано документ, що підтверджує його повноваження. До заяви про видання судового наказу додають документи, що підтверджують сплату судового збору та оплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Заяву про видання судового наказу складають згідно з наведеною нижче типовою формою.

До неналежно оформленої заяви застосовують положення ст. 121 ЦПК України, які ми вже зазначали вище.

Зразки документів

Заява про видання судового наказу

______________________________

(повне найменування суду)

ЗАЯВНИК: ___________________________________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає____________________________________

(поштова адреса)

тел.________________

БОРЖНИК: _________________________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає _______________________

(поштова адреса)

тел.________________

ЗАЯВА

про видання судового наказу

(У тексті заяви докладно формулюють вимоги, наводять обставини та відповідні посилання на докази, що їх підтверджують, норми права, на підставі яких вимоги сформульовано.)

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. ______________,

(вказати норми матеріального права)

керуючись ст. ст. 3, 11, 95–98, 102–103 … ЦПК України,

ПРОШУ:

1. (Викласти резолютивну частину вимог)

2. …

Додатки

(Перелік письмових доказів, що додають до заяви, копія заяви з доданими до неї документами за кількістю боржників, квитанція про сплату судового збору)

Дата. Підпис. Прізвище, ініціали особи, що підписує

Під час вирішення питання про сплату судового збору слід керуватися ст. 99 ЦПК України та Законом України «Про судовий збір». Так, згідно із Законом України «Про судовий збір», за подання заяви про видання судового наказу ставка судового збору становить 50 відсотків ставки, що визначають з оспорюваної суми у разі звернення до суду з позовом у порядку позовного провадження.

У разі відмови в прийнятті заяви про видання судового наказу або в разі скасування судового наказу внесену суму судового збору стягувачеві не повертають. У разі пред’явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження суму судового збору, сплаченого за подання заяви про видання судового наказу, зараховують до суми судового збору, встановленої за позовну заяву.

Що робити, коли громадянин отримав копію судового наказу поштою і не згоден із викладеними у ньому висновками?

Наказове провадження викликає низку запитань, особливо коли громадяне отримують копію наказу суду про стягнення заборгованості за сплату житлово-комунальних послуг. Тепер ви знаєте, що це не судова помилка, а результат судочинства, коли суд фактично приймає рішення ще до з’ясування того, як ви спростовуватимете вимоги кредитора. Тому, діставши таке повідомлення, слід мобілізуватись і не пізніш ніж протягом десяти днів від дня отримання копії судового наказу подати до суду заяву про його скасування.

У такій заяві обов’язково має бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подають заяву;

2) ім’я (найменування) стягувача та боржника, а також ім’я (найменування) представника боржника, якщо заяву подає представник, їхнє місце проживання або місцезнаходження;

3) наказ, що оспорюють;

4) посилання на обставини, які свідчать про повну або часткову необґрунтованість вимог стягувача;

5) посилання на докази, якими ви обґрунтовуєте свої заперечення проти вимог стягувача;

6) перелік документів, що додають до заяви.

Таку заяву підписують, ставлять на ній дату і подають до суду з її копією та копіями доданих до неї документів для надання стягувачеві.

У разі, якщо суд відмовить у задоволенні заяви, рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Як оскаржити рішення в апеляційному порядку?

Апеляційне провадження – це стадія цивільного процесу з перегляду рішень (ухвал) суду першої інстанції, які не набрали чинності, що відбувається за ініціативою зацікавлених осіб. Уведення апеляції в цивільне судочинство є реалізацією конституційного положення (ст. 129 Конституції України) про забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішень суду, за винятком випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному порядку належить до компетенції суду другої інстанції (апеляційного суду). Апеляційними судами з розгляду цивільних, кримінальних справ, а також справ про адміністративні правопорушення є апеляційні суди областей, апеляційні суди міст Києва та Севастополя, Апеляційний суд Автономної Республіки Крим.

Згідно зі ст. 291 ЦПК України, апеляційною інстанцією у цивільних справах є судові палати у цивільних справах апеляційних загальних судів, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржують.

Апеляційну скаргу подають на рішення (ухвалу) суду першої інстанції, що не набрало чинності. Подання апеляційної скарги обумовлено винесенням, на думку зацікавленої особи, незаконного і (або) необґрунтованого судового рішення (ухвали). Рішення суду першої інстанції залежно від волі особи, яка подає апеляційну скаргу, оскаржують повністю або частково. Розгляд справи в суді апеляційної інстанції здійснюється у визначених поданою апеляційною скаргою межах. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Рішення або ухвала, якими завершено апеляційний розгляд, набирають чинності від моменту їх проголошення.

Повноваження апеляційного суду дозволяють йому досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Раніше чинним цивільно-процесуальним законодавством було передбачено інший спосіб оскарження та перевірки судових рішень і ухвал, що не набрали законної сили, – касаційний порядок. Касаційна скарга, яку подавала зацікавлена особа, була лише відправним пунктом для суду касаційної інстанції, оскільки під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряв законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції як у частині, що оскаржували, так і в частині, що не оскаржували, а також стосовно осіб, які не подали скаргу. Суд не був зв’язаний доводами касаційної скарги і був зобов’язаний перевіряти справу в повному обсязі. У цьому полягає головна відмінність раніше чинної касації від теперішньої апеляції, зважаючи на те, що нині цивільне процесуальне законодавство закріплює норму, яка обмежує повноваження апеляційного суду межами вимог апеляційної скарги. Такий підхід бере свій початок у Давньому Римі: Tantum devolutum qantum appellatum («Скільки скарги, стільки й рішення»).

Однак слід відзначити, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги (тобто межі апеляційного розгляду розширюються), якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов’язковою підставою для скасування рішення.

Також якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Хто може подати апеляційну скаргу?

Право на апеляційне оскарження судових рішень мають сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов’язки. Ці особи можуть оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (ст. 292 ЦПК України).

До суб’єктів, що мають право апеляційного оскарження, насамперед належать сторони – позивач і відповідач, оскільки рішення по справі торкається в першу чергу їхніх прав та інтересів. Однак якщо в суді першої інстанції позивач завжди є активною стороною, позаяк безпосередньо за його заявою відкривають провадження у справі, то в апеляційній інстанції ініціатива виникнення апеляційного провадження може належати відповідачеві, зокрема у випадку, коли саме він не погоджується з винесеним рішенням та бажає його перегляду вищим судом.

Право апеляційного оскарження мають також співпозивачі та співвідповідачі, які можуть звернутися до апеляційного суду як спільно, так і окремо одне від одного.

Іншими суб’єктами апеляційного оскарження можуть бути треті особи, які заявляють самостійні вимоги до предмета спору, та треті особи, які не заявляють самостійних вимог до предмета спору.

Зважаючи на те, що третя особа із самостійними вимогами має в справі свою мету, висуває особисті претензії стосовно предмета спору між сторонами, вона може скористатися правом на апеляційне оскарження рішення, яке не відповідає її інтересам.

Третя особа без самостійних вимог до предмета спору так само має можливість подати апеляційну скаргу. Це пов’язано з тим, що хоча винесене судом рішення лише опосередковано стосується її прав, свобод чи інтересів, проте в майбутньому це рішення може вплинути на правовідносини третьої особи з однією із сторін, а також потягти для цієї особи небажані правові наслідки (наприклад, висування регресного позову).

Представник (адвокат, юрисконсульт та ін.) може оскаржити судове рішення в апеляційному порядку тільки в тому випадку, якщо особа, чиї інтереси він представляє, не обмежила його в цьому повноваженні. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії (у тому числі і на оскарження рішення) мають бути застережені у виданій йому довіреності.

Законні представники (батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом) можуть вчиняти від імені осіб, яких вони представляють, усі процесуальні дії, до яких належить і оскарження рішення. Це означає, що законний представник, на відміну від договірного представника, на свій розсуд вирішує питання про необхідність звернення із скаргою до суду апеляційної інстанції з метою захисту прав та законних інтересів особи, яку він представляє.

Можливість апеляційного оскарження рішення мають також органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб (ст. 45 ЦПК України), але за умови, що вони брали участь у розгляді справи судом першої інстанції. Це обмеження не стосується прокурора.

На відміну від інших осіб, перелічених у ст. 45 ЦПК України, прокурор, навіть якщо він не брав участі у справі, може оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Суб’єктами апеляційного оскарження є також заявники та зацікавлені особи по справах окремого провадження, стягувачі та боржники в справах наказного провадження.

Окремої уваги заслуговує питання реалізації права на апеляційне оскарження особами, які не брали участі у справі, але суд вирішив питання про їхні права та обов’язки. У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз’яснюється, що у зв’язку з можливістю апеляційного оскарження рішення суду зазначеними особами вони, відповідно до ч. 9 ст. 6 ЦПК, мають право отримувати в суді, який ухвалив рішення, усну або письмову інформацію про результати розгляду відповідної справи, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії документів, долучених до справи, одержувати копії рішень і ухвал, а під час розгляду справи в апеляційній інстанції набувають права осіб, які беруть участь у справі, зокрема брати участь у розгляді справи, заявляти клопотання, ознайомлюватися з матеріалами справи, подавати докази тощо.

Якщо хто-небудь із осіб, наділених правом апеляційного оскарження, не бажає звертатися із самостійною скаргою, але при цьому має зацікавленість в апеляційному розгляді справи та прагне відстоювати під час його проведення свої права та інтереси, то така особа може приєднатися до апеляційної скарги, поданої іншим суб’єктом права оскарження. Подібне приєднання можливе за умови, що правові позиції зазначених осіб стосовно судового рішення збігаються. Заяву про приєднання до апеляційної скарги може бути подано до початку розгляду справи в апеляційному суді.

Якщо в заяві про приєднання до апеляційної скарги фактично містяться інші вимоги або заявлені інші мотиви, ніж ті, що зазначені в апеляційній скарзі, то таку заяву вважають окремою апеляційною скаргою з усіма наслідками, які з цього випливають, зокрема вона залишається без руху до моменту усунення її недоліків як апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 295 ЦПК. У заяві про приєднання до апеляційної скарги можуть міститися лише додаткові обґрунтування, уточнення вже поданої апеляційної скарги, у тому числі як питання факту, так і питання права (п. 10 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України).

Слід враховувати, що за подання заяви про приєднання до апеляційної скарги сплачують судовий збір у порядку та розмірах, встановлених Законом України «Про судовий збір».

У які строки подають апеляційну скаргу?

Важливе значення для реалізації права на апеляційне оскарження має дотримання строків на подання апеляційної скарги. Апеляційну скаргу на рішення суду подають протягом десяти днів від дня його проголошення (ухвалу суду оскаржують протягом п’яти днів). Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів від дня отримання копії цього рішення (скаргу на ухвалу суду подають протягом п’яти днів від дня отримання її копії).

Апеляційна скарга, подана після закінчення строку апеляційного оскарження, якщо при цьому особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави для поновлення строку, зазначені нею у заяві, визнано неповажними, залишається без руху. Про залишення апеляційної скарги без руху суд постановляє ухвалу. При цьому протягом тридцяти днів від моменту отримання такої ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку (у разі визнання апеляційним судом причин пропуску строку, зазначених у поданій раніше заяві, неповажними).

Апеляційний суд може поновити строк апеляційного оскарження, якщо він був пропущений з поважних причин (відрядження, хвороба тощо). Рішення з цього питання приймає апеляційний суд на підставі поданої зацікавленою особою заяви та належних доказів. Законодавством чітко не визначено, які причини можуть бути визнані поважними, тому суд оцінює їх як такі стосовно кожної конкретної ситуації.

Поновлення строку апеляційного оскарження відбувається з урахуванням вимог ст. 73 ЦПК України.

У випадку неподання особою заяви в зазначений вище строк або визнання вказаних нею підстав для поновлення строку апеляційного оскарження неповажними апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження в разі, якщо апеляційну скаргу прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подано після спливу одного року від моменту оголошення оскаржуваного судового рішення (ч. 3 ст. 297 ЦПК України).

У якій формі слід викласти апеляційну скаргу?

Цивільним процесуальним законодавством України детально регламентовано вимоги до форми та змісту апеляційної скарги. Згідно зі ст. 295 ЦПК України, апеляційну скаргу подають у письмовій формі.

В апеляційній скарзі мають бути зазначені:

1) найменування суду, до якого подають скаргу;

2) ім’я (найменування) особи, яка подає скаргу, її місце проживання або місцезнаходження;

3) ім’я (найменування) осіб, які беруть участь у справі, їхнє місце проживання або місцезнаходження;

4) рішення або ухвала, що оскаржують;

5) у чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінювання, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильного визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин);

6) нові обставини, які підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінюванню, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції;

7) клопотання особи, яка подала скаргу;

8) перелік документів та інших матеріалів, що додають.

Апеляційну скаргу підписує особа, яка її подає, або представник такої особи.

До апеляційної скарги, поданої представником, слід додати довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо ці документи раніше не подавали.

До апеляційної скарги додають копії скарги та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, до апеляційної скарги має бути приєднано квитанцію про сплату судового збору за подання скарги. Законом України «Про судовий збір» визначено, що з апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду стягують 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті під час подання позовної заяви, іншої заяви, а в разі подання позовної заяви майнового характеру – 50 відсотків ставки, обчисленої з оспорюваної суми. Тобто в цьому випадку судовий збір дорівнює половині суми судового збору, сплаченої під час звернення до суду першої інстанції.

Зверніть увагу на нижченаведену типову форму апеляційної скарги.

Зразки документів

Апеляційна скарга

Судовій палаті по цивільних справах апеляційного суду

(назва області)

СКАРЖНИК: _________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає:_____________________

(поштова адреса)

тел.___________

ОСОБИ ЯКИ БЕРУТЬ УЧАСТЬ У СПРАВІ:

1. ___________________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає:_____________________

(поштова адреса)

тел.___________

2 …

на рішення ________________________

(дата рішення, назва суду, який його постановив)

по цивільній справі № ______

за позовом

____________________________

(найменування сторін, предмет позову)

Апеляційна скарга

(Стисло викласти резолютивну частину рішення, що оскаржують)

Зазначене рішення вважаю незаконним та необґрунтованим з таких підстав:

(вказати, у чому полягає неправильність рішення суду, обставини справи і закон, яким спростовують рішення; нові факти чи засоби доказування)

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст: _______________,

(вказати норми матеріального права)

керуючись ст. ст. 291, 292, 294, 295, 296, 307… 309, ….. ЦПК України,

ПРОШУ:

1. (Указати одне із повноважень апеляційного суду, зазначених у ст. 305 ЦПК України)

2. (Викласти інші вимоги, наприклад, стосовно розподілу судових витрат)

Додатки

1. (Копії документів, які додають до апеляційної скарги)

2. Копії апеляційної скарги з доданими документами для осіб, що беруть участь у справі.

3. Квитанція сплати судового збору.

Дата. Підпис. Прізвище, ініціали особи, що підписує

За правилами ч. 1 ст. 296 ЦПК України, апеляційну скаргу подає апеляційний суд через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суд першої інстанції наступного дня після закінчення строку для подання апеляційної скарги надсилає її разом зі справою до апеляційного суду. Апеляційні скарги, що надійшли після цього, не пізніше наступного робочого дня після їх надходження направляють до апеляційного суду.

Як оскаржити рішення суду в касаційному порядку?

Касаційне провадження – це стадія цивільного процесу з перегляду рішень (ухвал) суду, які набрали чинності, що виникає за ініціативою зацікавлених осіб у зв’язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права.

Касаційною інстанцією у цивільних справах є Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Можливість оскарження судового рішення не тільки в апеляційному, але й у касаційному порядку є додатковою гарантією захисту прав і законних інтересів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи чи обов’язки (детальніше щодо суб’єктів права оскарження див. питання «Право апеляційного оскарження»).

Важливою умовою виникнення касаційного провадження є набуття рішенням чи ухвалою суду чинності після перегляду справи в апеляційному порядку. Якщо зацікавлені особи не зверталися до апеляційної інстанції зі скаргою на рішення або ухвалу суду першої інстанції, то право касаційного оскарження вони втрачають. Цивільне процесуальне законодавство допускає оскарження в касаційному порядку також ухвал апеляційного суду, що їх він виносить під час апеляційного провадження (на підставі ст. 319 ЦПК припускають, що такі ухвали так само набирають чинності від моменту їх проголошення) та які, з точки зору зацікавлених осіб, перешкоджають провадженню по справі і винесенню рішення.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи чи обов’язки, мають право оскаржити у касаційному порядку:

1) рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду;

2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31–33 частини першої статті 293 ЦПК України, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Касаційну скаргу можна подати протягом двадцяти днів від дня набрання чинності рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

У випадку пропущення строку на касаційне оскарження, встановленого ч. 1 ст. 325 ЦПК України, з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

Згідно зі ст. 327 ЦПК України, касаційну скаргу подають безпосередньо до суду касаційної інстанції, де її реєструють у порядку, встановленому ч. ч. 2 і 3 ст. 11-1 ЦПК, та не пізніше наступного дня передають судді-доповідачеві.

Як правильно скласти касаційну скаргу?

Відповідно до ст. 326 ЦПК України, касаційну скаргу подають у письмовій формі. У скарзі має бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подають скаргу;

2) ім’я (найменування) особи, яка подає скаргу, її місце проживання або місцезнаходження;

3) ім’я (найменування) осіб, які беруть участь у справі, їхнє місце проживання або місцезнаходження;

4) рішення (ухвалу), що оскаржують;

5) у чому полягає неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права;

6) клопотання особи, яка подає скаргу;

7) перелік письмових матеріалів, що додають до скарги.

Касаційну скаргу підписує особа, яка подає скаргу, або її представник. До касаційної скарги, поданої представником, має бути додано довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника.

Також до касаційної скарги додають копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі, а також копії оскаржуваних рішень (ухвал) судів першої та апеляційної інстанцій.

За подання касаційної скарги справляють судовий збір. На підставі Закону України «Про судовий збір» з касаційної скарги на рішення суду сплачують 70 відсотків ставки, що підлягає сплаті під час подання позовної заяви, іншої заяви і скарги, а в разі подання позовної заяви майнового характеру – 70 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми. Поряд із цим за подання касаційної скарги на ухвалу суду сплачують 0,1 розміру мінімальної заробітної плати. Оригінал квитанції про сплату судового збору має бути приєднано до касаційної скарги.

Зверніть увагу на форму касаційної скарги.

Зразки документів

Касаційна скарга

Судовій палаті по цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

вул. П.Орлика, 4-А

м. Київ

01024

СКАРЖНИК: _________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає:_____________________

(поштова адреса)

тел.___________

ОСОБИ, ЯКІ БЕРУТЬ УЧАСТЬ У СПРАВІ:

1. ___________________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає:_____________________

(поштова адреса)

тел. ___________

2. …

на рішення (ухвалу) ________________________

(дата рішення, назва апеляційного суду)

по цивільній справі № ______

за позовом____________________________

(найменування сторін, предмет позову)

Касаційна скарга

(Викласти резолютивну частину рішення, що оскаржують)

Рішення (ухвалу) апеляційного суду вважаю незаконним з таких підстав:

Так, рішенням суду порушені вимоги ст. ст. ________________

(вказати норми закону, з порушенням якого ухвалено рішення, а також у чому полягає це порушення чи неправильне застосування)

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст: _______________,

(вказати норми матеріального права)

керуючись ст. ст. 323, 324, 325, 326, 327,… ЦПК України,

ПРОШУ:

1. (Указати одне із повноважень апеляційного суду, зазначених у ст. 336 ЦПК України)

2. (Викласти інші вимоги, наприклад, стосовно розподілу судових витрат)

Додатки

1. (Копії документів, які додають до апеляційної скарги)

2. Копії касаційної скарги з доданими документами для осіб, що беруть участь у справі.

3. Квитанція сплати судового збору.

Дата. Підпис. Прізвище, ініціали особи, що підписує

Коли можна переглянути рішення суду за нововиявленими обставинами?

Рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали чинності, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв’язку з нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду є:

1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлені вироком суду, що набрав чинності, заздалегідь неправдиві показання свідка, заздалегідь неправильний висновок експерта, заздалегідь неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення;

3) встановлення вироком суду, що набрав чинності, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення;

4) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду;

5) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом під час вирішення справи, якщо рішення суду ще не виконано.

Перегляд ініціюють шляхом подання заяви про перегляд рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв’язку з нововиявленими обставинами. Заяву подають до суду, який ухвалив рішення, постановив ухвалу або видав судовий наказ.

Що слід вказати у відповідній заяві?

У заяві обов’язково зазначають:

1) найменування суду, якому адресують заяву;

2) ім’я (найменування) особи, яка подає заяву, місце її проживання чи місцезнаходження;

3) інших осіб, які брали участь у справі;

4) дату ухвалення чи постановлення і зміст рішення, ухвали чи судового наказу, про перегляд яких подано заяву;

5) нововиявлені обставини, якими обґрунтовано вимогу про перегляд рішення, ухвали чи судового наказу, і дата їх відкриття або встановлення;

6) посилання на докази, що підтверджують наявність нововиявлених обставин.

До заяви додають її копії відповідно до кількості осіб, які брали участь у справі, а також документ про сплату судового збору.

Заяву про перегляд у зв’язку з нововиявленими обставинами можуть подати сторони та інші особи, які беруть участь у справі, протягом одного місяця від дня встановлення обставини, що є підставою для перегляду.

При цьому заяву про перегляд судового рішення у зв’язку з нововиявленими обставинами з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України (наявність істотних для справи обставин, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи), можна подати не пізніше трьох років від дня набрання судовим рішенням чинності. У разі, якщо таку заяву подано до суду після закінчення цього строку, суд відмовляє у відкритті провадження за нововиявленими обставинами незалежно від поважності причини пропуску цього строку.

Зверніть увагу на типову форму заяви про перегляд рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв’язку з нововиявленими обставинами.

Зразки документів

Заява

про перегляд рішення у зв’язку з нововиявленими обставинами

___________________________________

(повне найменування суду)

ЗАЯВНИК: _________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає:_____________________

(поштова адреса)

тел.___________

ОСОБИ, ЯКІ БЕРУТЬ УЧАСТЬ У СПРАВІ:

1. ___________________________,

(прізвище, ім’я та по батькові)

що мешкає:_____________________

(поштова адреса)

тел.___________

2. …

про перегляд рішення ________________________

(дата рішення, назва суду, який його постановив)

по цивільній справі № ______

за позовом__________________________

(найменування сторін, предмет позову)

у зв’язку з нововиявленими обставинами

ЗАЯВА

(Викласти суть рішення, що оскаржують, нововиявлені обставини, дату їх відкриття чи встановлення та посилання на докази, що їх підтверджують)

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. _____________,

(вказати норми матеріального права)

керуючись ст. ст. 361, 362, 364, 365 ЦПК України,

ПРОШУ:

(Указати вимогу про відміну зазначеного рішення (ухвали))

Додатки:

Копії заяви для осіб, що беруть участь у справі.

Дата. Підпис. Прізвище, ініціали особи, що підписує

Як розглядають заяву про перегляд рішення у зв’язку з нововиявленими обставинами?

Відкривши провадження за нововиявленими обставинами, суддя надсилає особам, які беруть участь у справі, копії заяви про перегляд і призначає дату, час та місце судового засідання, про що повідомляє осіб, які беруть участь у справі.

Заяву про перегляд судового рішення у зв’язку з нововиявленими обставинами розглядають у судовому засіданні. Заявник та інші особи, які беруть участь у справі, повідомляють про час і місце засідання. Неявка цих осіб не є перешкодою для розгляду заяви.

Розгляд заяви здійснює суд за правилами, встановленими ЦПК України для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. Розглянувши заяву, суд може скасувати судове рішення, що переглядають, і прийняти нове судове рішення або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення.

Судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції. З набранням чинності новим судовим рішенням втрачають чинність й інші судові рішення судів у цій справі.

Пам’ятка «Права та обов’язки осіб, які беруть участь у справі»

Особи, які беруть участь у справі, мають право:

� ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги;

� знімати копії з документів, долучених до справи;

� одержувати копії рішень, ухвал;

� брати участь у судових засіданнях;

� подавати докази;

� брати участь у дослідженні доказів;

� ставити запитання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам;

� заявляти клопотання та відводи;

� давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб;

� користуватися правовою допомогою (зокрема, адвоката);

� ознайомлюватися з журналом судового засідання;

� знімати з нього копії та подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти;

� прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти

� оскаржувати рішення і ухвали суду (коли оскарження таких ухвал допускається);

Особи, які беруть участь у справі позовного провадження, на підтвердження своїх вимог або заперечень зобов’язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводять – до початку розгляду справи по суті.

Крім вищезазначених прав та обов’язків,

• позивач має право:

– протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог;

– відмовитися від позову;

• відповідач має право:

– визнати позов повністю або частково.

До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, відповідач – висунути зустрічний позов.

Сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу.

Розділ 6

Трудові відносини

Що таке трудовий договір?

Поняття трудового договору викладено у Кодексі законів про працю (далі – КЗпП) у ст. 21.

Трудовий договір – це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов’язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов’язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Хто має право на працю?

Кожен має право на працю, що передбачає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Праця – одна з найважливіших галузей суспільного життя. Тому право на працю перш за все зафіксовано в Основному Законі України – Конституції України.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантовано захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищено законом. (Ст. 43 Конституції України)

Що таке примусова праця?

Використання примусової праці в Україні заборонено. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яку виконує особа за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров’я роботах заборонено.

Як реалізувати своє право на працю?

Найпоширенішим способом реалізації фізичною особою свого права на працю є укладення трудового договору з роботодавцем. Право на працю може реалізовуватись і шляхом укладання інших договорів, у тому числі цивільно-правових.

Що таке контракт і в чому його відмінність від трудового договору?

Особливою формою трудового договору є контракт, у якому строк його дії, права, обов’язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового, можна встановлювати за угодою сторін.

З якими особами-працівниками можна укладати контракт?

Найчастіше контрактом регулююють трудові відносини з керівниками підприємств, установ, організацій.

Категорії працівників, із якими допускається укладання контракту

У якій формі допустимо укладати трудовий договір?

Закон дозволяє укладення трудового договору й усно. Адже трудовий договір вважають укладеним відтоді, як особу було допущено до виконання роботи.

Але така ситуація, безумовно, породжує непорозуміння та залишає багато простіру до маніпуляцій. Тому навіть якщо ви допущені до роботи, вас ознайомили з вашим робочим місцем та забезпечили канцелярськими виробами та фікусом, обов’язково поцікавтеся, коли та в якому порядку відносини будуть оформлені письмово. Які б дружні або довірчі відносини не пов’язували вас із вашим роботодавцем, рекомендуємо завжди наполягати на укладенні договору у письмовій формі, оскільки тільки така форма укладення договору дозволить чітко визначити права та обов’язки сторін, заробітну плату та інше.

Які документи необхідні для укладення трудового договору?

Укладаючи трудовий договір, громадянин зобов’язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, – також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров’я та інші документи.

Зазвичай на практиці роботодавець просить надати:

• трудову книжку;

• паспорт;

• ідентифікаційний код;

• фото;

• довідку про проходження медогляду, флюорографії;

• військовий квиток;

• диплом;

• свідоцтво про народження дитини (надання цього документа пов’язане з новорічними та іншими подарунками, які надає держава);

• пенсійне посвідчення;

• свідоцтво про обов’язкове державне страхування.

Під час укладання трудового договору заборонено вимагати від осіб, які влаштовуються на роботу, відомості про їхню партійну і національну приналежність, походження, реєстрування місця проживання чи перебування.

У нотатки

Медогляд та флюорографія є обов’язковою у разі виконання робіт, пов’язаних з контактуванням з іншими особами. Зокрема, це стосується сфери обслуговування населення, а також коли йдеться про роботу, пов’язану зі значними фізичними навантаженнями. Якщо ваша майбутня робота із цим і не пов’язана, не варто відмовляти роботодавцеві. Здоров’я – це найважливіше, що у вас є, тому зайвим медогляд ніколи не буде. Крім того, вважаємо, що вам як працівникові буде приємно знати, що люди, які працюють разом з вами на підприємстві, цілком здорові.

Як оформляють укладення трудового договору?

Укладення трудового договору оформляють наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважають укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Заборонено укладання трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров’я.

На який строк можна укласти трудовий договір?

Трудовий договір може бути:

– безстроковим, що укладають на невизначений строк;

– на певний строк, встановлений за погодженням сторін;

– таким, що укладають на час виконання певної роботи.

У яких випадках укладають строковий трудовий договір?

Строковий трудовий договір укладають у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру подальшої роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника.

Таким чином, основним договором є безстроковий трудовий договір.

Як діяти у випадку, якщо договір переукладено декілька разів?

Часто на практиці трапляються випадки неодноразового переукладення строкового трудового договору. Найчастіше метою роботодавця є небажання укладати трудовий договір на невизначений строк, оскільки процедура його припинення є більш складною. Тому трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, відповідно до закону, вважають такими, що укладені на невизначений строк. Однак якщо трудові відносини справді не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, то переукладання трудового договору декілька разів буде правомірним. Але такі випадки є очевидними для обох сторін трудового договору.

Що таке випробування під час прийому на роботу?

Іноді на практиці новому працівнику встановлюють випробування, причому це ніяк не оформлюють. Мовляв, ти стажер, тож ходи й дивись, як слід працювати. У деяких випадках такі відносини певною мірою є зрозумілими, коли працівник немає досвіду чи загалом ще не вирішив, чи потрібно це йому. Такий вид «екскурсії» можна припустити, але не більше ніж упродовж декількох днів, для того щоб майбутній працівник ознайомився з підприємством, працівниками та остаточно для себе визначив, чи прийнятні для нього умови майбутньої роботи. Сам же роботодавець також має можливість ближче познайомитися з підлеглим. Юридично такої конструкції «знайомства» не існує, але з логічної точки зору вона є допустимою. Однак лиш тільки працівник розпочне виконувати свої трудові функції, це обов’язково має бути оформлено.

Коли ж під терміном «випробування» пропонують виконувати трудову функцію, наприклад протягом місяця працювати продавцем-стажером, і це ніяк не оформлюють, маємо явне порушення законодавства. Запам’ятайте: це не випробування, це звичайнісіньке ошуканство та безоплатне використання праці особи. Якщо роботодавець бажає випробувати нового працівника, він зобов’язаний укласти з ним трудовий договір з випробуванням та виплачувати йому заробітну плату (жодних стипендій, компенсацій і т. ін.).

Відповідно до ст. 26 КЗпП, під час укладеннія трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яку йому доручено виконати. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

Увага! На період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.

Коли прийняття на роботу з випробуванням не допускається?

Також є випадки, передбачені законом, коли випробування не можна встановлювати. Так, випробування не встановлюють для осіб, які не досягли вісімнадцяти років; молодих робітників після закінчення професійних навчально-виховних закладів; молодих спеціалістів після закінчення вищих навчальних закладів; осіб, звільнених у запас з військової чи альтернативної (невійськової) служби; інвалідів, направлених на роботу відповідно до рекомендації медико-соціальної експертизи. Випробування не встановлюють також під час прийняття на роботу в іншу місцевість і під час переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, а також в інших випадках, якщо це передбачено законодавством.

Який строк випробування передбачено за законом?

Строк випробування під час прийняття на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, – шести місяців. (Частіше мова йде про керівників та посади, для призначення на які потрібно більше часу для оцінювання здібностей працівника.)

Строк випробування під час прийняття на роботу робітників не може перевищувати одного місяця.

Якщо працівник в період випробування був відсутній на роботі у зв’язку з тимчасовою непрацездатністю або з інших поважних причин, строк випробування може бути продовжено на відповідну кількість днів, протягом яких він був відсутній.

Коли можна звільнити працівника як такого, що не пройшов випробування?

Якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір.

Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

Вище було рекомендовано наполягати на укладенні трудового договору в письмовій формі. Завдяки цьому в договорі можна буде чітко зафіксувати і умови випробування: «пройшов» або «ні». Також закон передбачає, що власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Таким чином, ви також уникнете зайвих спорів з роботодавцем.

Коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і подальше розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах.

Які існують способи припинення трудових відносин?

Юридично розірвання трудового договору можливе за певних умов:

• з ініціативи працівника (ст. 38, 39),

• з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст. 45).

Чи існують інші випадки припинення трудового договору?

Узагалі, закон передбачає набагато більше умов для припинення трудового договору: угода сторін; закінчення строку (п. 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення; призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу; переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв’язку зі зміною істотних умов праці; набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження цієї роботи; підстави, передбачені контрактом.

Який встановлено порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника?

Відповідно до ст. 38. КЗпП, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім’ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Дуже важливою у цій процедурі є ситуація, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору. У такому випадку власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому, відповідно до законодавства, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Чи є правомірним, влаштовуючись на роботу, одразу підписувати заяву про звільнення без дати?

Перш за все це абсолютно незаконно, за що передбачено кримінальну відповідальність (ст. 172. Кримінального кодексу України), а по-друге, наявність власне заяви ще не означає, що особу можна звільнити. Таким чином, у працівника є можливість відкликати свою заяву у будь-який час. Законодавство не встановлює чіткої процедури для цього, тому найбільш правильним буде відкликання у письмовій формі. З метою уникнення непорозумінь зі строками рекомендуємо не робити відкликання заяви в останній день строку попередження.

Який встановлено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу?

Відповідно до ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Наголошуємо, що для застосування першого пункту дійсно мають відбутися зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Також у власника маюсь бути відповідні докази щодо змін в організації виробництва і праці, а також докази того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Які особи мають переважні права залишитися на роботі в разі звільнення?

У разі звільнення за ст. 40 КзпП виділяють категорії осіб, які мають переважне право залишитися на роботі.

За рівних умов продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним – за наявності двох і більше утриманців;

2) особам, у сім’ї яких немає інших працівників із самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України – протягом п’яти років від часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, – протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

У який термін роботодавець має попередити працівника про звільнення?

Про звільнення працівник має бути попереджений за два місяці.

Чи правомірним є звільнення в разі зміни власника підприємства?

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділ підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується.

У разі реорганізації підприємства або його перепрофілювання звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може бути, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, якого було незаконно звільнено до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

У разі ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП можуть застосовувати і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. У цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Проводячи звільнення, власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Згідно з правилами п. 1 ст. 40 КЗпП, трудовий договір може бути розірвано за відмови працівника укласти договір про повну матеріальну відповідальність з поважних причин (або коли раніше виконання обов’язків за трудовим договором не вимагало укладення договору про повну матеріальну відповідальність), а також з особою, яку приймали для заміщення відсутнього працівника, але вона пропрацювала більше чотирьох місяців, у разі повернення працівника на роботу, якщо немає можливості перевести цю особу за її згодою на іншу роботу.

В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення зі строку попередження працівника про подальше звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу перебування його у відпустці або тимчасової непрацездатності. У разі недодержання строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Які існують обмеження роботодавця в разі звільнення за ініціативою роботодавця?

Не допускається звільнення:

– вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, а у випадку, якщо дитина потребує домашнього догляду і це підтверджено медичним висновком, – до досягнення дитиною шестирічного віку,

– самотніх матерів за наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда, крім випадків повної ліквідації підприємства, коли допускається звільнення з обов’язковим працевлаштуванням (ст. 184 КЗпП). Але ця умова не поширюються на жінок, що мають дитину-інваліда, але не мають статусу самотної матері.

Поняття «самотня мати» визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 (далі – Постанова № 9). Згідно з пунктом 9 цієї постанови, самотною матір’ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої нема запису про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Для визнання «іншої жінки» самотною матір’ю потрібно дві ознаки: вона і виховує дитину, і сама її утримує.

Умови, викладені вище, поширюються на батьків, які виховують дітей без матері (у тому числі в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також на опікунів (піклувальників), прийомних батьків.

Звільнення працівників, молодших від вісімнадцяти років, допускається, крім додержання загального порядку звільнення, тільки за згодою відповідної районної (міської) служби у справах дітей (ст. 198 КЗпП). При цьому звільнення з підстав зміни в організації виробництва і праці (ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства), скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП), виявленої невідповідності працівника обійманій посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров’я (п. 2 ст. 40 КЗпП), поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу (п. 6 ст. 40 КЗпП), здійснюється лише у виняткових випадках і не допускається без працевлаштування.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника:

– протягом періоду тимчасової непрацездатності працівника (окрім тих випадків, коли працівник не з’являється на роботу впродовж більш ніж 4 місяців);

– протягом періоду перебування працівника у відпустці незалежно від підстав надання такої відпустки (це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації).

– молодих працівників віком від 14 до 28 років, прийнятих після закінчення чи припинення навчання протягом 2 років після вступу на роботу.

Чи може звільнити роботодавець за «невідповідність»?

Так, виявлена невідповідність працівника обійманій посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров’я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а також у разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов’язків вимагає доступу до державної таємниці, є однією з окремих підстав для звільнення за ініціативою роботодавця

Але в разі застосування цього пункту слід мати фактичні дані, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров’я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов’язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров’я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і цього працівника неможливо перевести за його згодою на іншу роботу.

Недостатню кваліфікацію або стан здоров’я встановлює атестаційна комісія, яку має створити роботодавець. Авжеж для цього мають бути залучені і незалежні спеціалісти для найбільш об’єктивного визначення кваліфікації працівника.

Звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома) є незаконним. За винятком випадків, коли, згідно із законодавством, виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо). Позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності обійманій посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч. 2 ст. 40 КЗпП.

Який встановлено порядок звільнення за невиконання трудових обов’язків?

У разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов’язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовували заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, роботодавець має право звільнити працівника.

Для застосування третього пункту має бути додержано порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовували вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховували у разі звільнення ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Також враховують ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року.

Що таке прогул та який встановлено порядок звільнення за прогул?

Прогулом визнано відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і понад три години безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогулами є:

– самовільне без дозволу власника або уповноваженого ним органу відбуття у щорічну відпустку;

– самовільне використання днів відгулів;

– залишення роботи до закінчення строкового трудового договору;

– самовільне залишення роботи особою, направленою на цю роботу після закінчення професійно-виховного, вищого навчального закладу;

– нез’явлення без поважних причин на роботі, на яку працівник був переведений відповідно до чинного законодавства, у зв’язку з виробничою необхідністю або простоєм;

– нез’явлення працівника на роботі в його вихідний день, якщо відповідні постанова, розпорядження, наказ власником або уповноваженим ним органом були видані згідно із законодавством України;

– відсутність на роботі понад три години протягом робочого дня незалежно від того, чи є вона безперервною, чи складається з двох або більше періодів відсутності на роботі без поважних причин.

Відсутністю на роботі понад три години протягом робочого дня, що дає право власнику або уповноваженому ним органу розірвати з працівником трудовий договір за п. 4 ст. 40 КЗпП України, вважають перебування працівника без поважних причин поза територією підприємства, з яким він перебуває у трудових відносинах, або поза територією об’єкта, де він повинен згідно з трудовими обов’язками виконувати доручену роботу.

Фіксувати цей факт бажано всіма доступними способами які є в наявності в роботодавця: поясненнями сторін і третіх осіб, показаннями свідків, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів.

Чи може звільнити роботодавець працівника, що перебуває у стані сп’яніння?

Так, поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп’яніння є підставою для звільнення.

З цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп’яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов’язки. Для працівника з ненормованим робочим днем час перебування на роботі понад встановлену його загальну тривалість вважається робочим.

Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп’яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів: поясненнями сторін і третіх осіб, показаннями свідків, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів.

Чи можуть звільнити за дрібне розкрадання на підприємстві?

Учинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав чинності, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, також є підставою для звільнення.

При цьому важливою умовою є не тільки власне факт розкрадання, але й вирок суду або рішення іншого стороннього органу.

Увага! Звільнення з підстав скорочення, невідповідності працівника, поновлення на роботі іншого працівника допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Які існують додаткові підстави для звільнення за ініціативою роботодавця?

Закон передбачає, крім підстав, передбачених статтею 40 КзпП, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках:

1) одноразового грубого порушення трудових обов’язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами;

Як бачимо зі змісту статті, йдеться лише про керівний склад підприємства. Щодо грубості порушення, то це визначають з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, шкоди, завданої ним (або можливої).

11) винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати;

2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір’я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу;

На цій підставі можуть бути звільнені з роботи особи, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності. Слід зрозуміти, що йдеться не про будь-яке майно підприємства. Наприклад, дизайнер, який користується закріпленим за ним комп’ютером, або слюсар, якому було передано для роботи необхідні інструменти, не можуть бути звільнені на цій підставі. Тут йдеться про матеріальні цінності, що прийняті на зберігання, їх зберігають на складі, відпускають зі складу, торгівельного залу або сховища.

Однак закон не має чітко визначеного поняття матеріальних цінностей у разі застосування цієї підстави звільнення та не визначає вичерпного кола осіб. Тому загальним висновком, який можна зробити для застосування цієї умови звільнення, є те, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, – це особи, які одержують їх під звіт або з якими укладено або може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Вважається допустимим звільнення у зв’язку із втратою довіри вантажників, які займаються транспортуванням (переміщенням вручну) товарних цінностей.

Верховний Суд України зробив висновок, що за втрату довіри може бути звільнений і головний бухгалтер підприємства.

Відповідно до судової практики вину працівника для застосування цієї підстави звільнення повинен довести власник. Форма вини, умисел чи необережність, до речі, неважлива.

Цікаво, що під час встановлення у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва та інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір’я до них й у тому випадку, коли зазначені дії не пов’язані з їхньою роботою. Таким чином, якщо роботодавцеві стане відомо про корисливий злочин (крадіжку) працівника, то такий роботодавець може розглянути питання про звільнення у зв’язку із втратою довіри.

Звільнення у зв’язку із втратою довіри не є дисциплінарним стягненням;

3) вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням цієї роботи.

Ідеться про працівників навчально-виховних закладів, які безпосередньо виконують виховні функції. Підставою може бути аморальний проступок, що як пов’язаний, так і не пов’язаний з роботою. А ось види проступків та їх сутність закон не визначає. Судова практика також не має визначеності в цьому питанні. Воно й зрозуміло, оскільки моральні норми поведінки не прописано. У сьогоденні моральні принципи змінюються набагато швидше, ніж їх встигають унормувати. У будь-якому разі не варто йти в ногу з часом щодо новітніх «моральних принципів» суспільства, а тим більше окремих його груп.

Цю умову звільнення також не допускають застосовувати в період тимчасової непрацездатності і в період перебування працівника у відпустці. Що ж стосується втрати довіри та аморального проступку, то тут потрібна згода виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Також згода необхідна у разі звільнення за таких умов: зміни в організації виробництва і праці (скорочення), виявлена невідповідність працівника, систематичне невиконання працівником без поважних причин обов’язків, прогул, нез’явлення на роботу протягом більш ніж чотирьох місяців поспіль внаслідок тимчасової непрацездатності, поява на роботі в нетверезому стані.

У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно зі статутом.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власникові або уповноваженому ним органові про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніше ніж через місяць від дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в наданні згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

У яких випадках виплачують вихідну допомогу під час звільнення?

У разі припинення трудового договору з підстав:

– відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв’язку із зміною істотних умов праці;

– змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

– виявленої невідповідності працівника обійманій посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров’я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов’язків вимагає доступу до державної таємниці;

– поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу,

працівникові виплачують вихідну допомогу в розмірі, не меншому від середнього місячного заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39 КЗпП) – у розмірі, передбаченому колективним договором, але не меншому за тримісячний середній заробіток.

Що таке відсторонення від роботи?

Також слід торкнутися й питання відсторонення від роботи. Останнє не є звільненням, і трудові відносини в цьому випадку не припиняються. Однак відсторонення у деяких випадках може передувати звільненню. Наприклад, коли особа відмовляється зробити обов’язковий медичний огляд і надалі також його не проходить, то таку особу із застосуванням відповідного попередження (догани) може бути звільнено відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП (систематичне невиконання працівником без поважних причин обов’язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовували заходи дисциплінарного чи громадського стягнення).

Слід підкреслити, що в деяких випадках роботодавець зобов’язаний відсторонити працівника, хоча зміст статті 47 КЗпП використовує термін «допускається».

Випадки, коли роботодавець зобов’язаний відсторонити працівника, пов’язані із безпекою оточуючих або власне особи, яку відсторонюють (наприклад, у разі появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп’яніння).

В окремих нормативних актах прямо сформульовано норми, що забороняють допуск до роботи осіб з ознаками алкогольного сп’яніння (див., наприклад, п. 4.6 Правил безпечної експлуатації електроустановок). З метою недопущення до роботи осіб, що перебувають у стані алкогольного сп’яніння, ст. 45 Закону «Про дорожній рух» передбачає щозмінні передрейсові та післярейсові медичні огляди водіїв транспортних засобів. Ця категорія працівників може бути піддана примусовому медичному обстеженню, у тому числі шляхом їх доправлення в медичну установу (підпункт 7 п. 5 Положення про Державну автомобільну інспекцію Міністерства внутрішніх справ).

Факт появи в нетверезому стані або у стані токсичного сп’яніння може бути встановлено не тільки шляхом медичного обстеження, але й за показаннями свідків. Наркотичне сп’яніння фіксується інакше. Це остаточно може зафіксувати лише лікар. Але за наявності факту появи працівника на роботі в стані наркотичного сп’яніння власник зобов’язаний поінформувати про це орган міліції, який видає працівникові направлення на медичний огляд. У разі відмови від добровільного медичного огляду або обстеження можливим є примусовий привід з метою медичного огляду (обстеження) на підставі постанови органу внутрішніх справ (п. 2.3; 2.6 Інструкції про порядок виявлення та постановки на облік осіб, які незаконно вживають наркотичні засоби або психотропні речовини).

Також з огляду на безпеку оточення або власної особи роботодавець може вдатися до екстрених заходів та примусово доправити працівника до медичного закладу.

Час, протягом якого працівник не працював внаслідок відсторонення з розглянутої підстави, оплаті не підлягає. Якщо ж висновок власника про наркотичне сп’яніння працівника не буде підтверджено, час відсторонення повинен бути оплачений виходячи із середньої заробітної плати працівника.

До відсторонення вдаються у разі відмови або ухиляння від обов’язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони.

Основним критерієм, коли закон передбачає обов’язковий медичний огляд, є безпека особи, яка виконує таку роботу, та безпека оточення. Чим вище ризик шкідливих наслідків роботи у зв’язку зі станом здоров’я працівника, тим частіше слід проводити медогляд.

Основним нормативним актом, який регулює проведення медичних оглядів, є Порядок проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затверджений наказом Міністерства охорони здоров’я України від 21 травня 2007 р. № 246. Додаток № 4 до Порядку містить Перелік шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу, під час роботи з якими обов’язкові попередній (періодичні) медичний огляд працівників, а Додаток № 5 – Перелік робіт, для виконання яких є обов’язковим є попередній (періодичні) медичний огляд працівників.

На виконання Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку професій, виробництв і організацій, працівники яких підлягають обов’язковим медичним оглядам, порядку проведення цих оглядів і видачі особистих медичних книжок» Міністерство охорони здоров’я затвердило Правила проведення обов’язкових профілактичних медичних оглядів працівників окремих професій, виробництв і організацій, діяльність яких пов’язана з обслуговуванням населення і може призвести до поширення інфекційних хвороб; Перелік необхідних обстежень лікарів-спеціалістів, видів клінічних, лабораторних та інших досліджень, що необхідні для проведення обов’язкових медичних оглядів, та періодичність їх проведення; Перелік протипоказань для роботи за професіями, визначеними в Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов’язковим профілактичним медичним оглядам.

Ще раз наголошуємо, що ухиляння працівника від проходження медичного огляду, якщо таке проходження є обов’язковим, є порушенням трудової дисципліни і може тягти дисциплінарну відповідальність працівника, включаючи звільнення з роботи.

Чи варто погоджуватись, якщо вам пропонують укласти договір підряду?

У сфері праці існує дві форми правового регулювання відносин – договір підряду і трудовий договір. Попри те, що трудовий договір, так само як договір підряду, має одну природу – реалізацію права на працю, відносини, які регулюють за допомогою цих договорів, мають суттєві відмінності. З метою уникнення непорозумінь стисло надамо ті аспекти, якими слід керуватися, коли роботодавець запропонує вам цивільно-правові відносини. Одразу підкреслимо, що в цьому немає нічого протизаконного або неправильного з моральної точки зору, адже, погодьтеся, іноді роботодавець йде на хитрощі та підмінює одне поняття іншим. Хоча нерідко роботодавець реально не має постійного місця роботи, де потрібно було б виконувати трудову функцію, натомість має визначений фронт робіт з конкретним обсягом і строками та бажає конкретного результату таких робіт.

Власне, у цьому і полягає основна різниця між трудовим договором та договором підряду: перший спрямований на виконання особою (працівником) трудової функції, а другий – на досягнення конкретного результату.

Нижче наводимо таблицю відмінностей між трудовим договором та договором підряду.

Розділ 7

Підприємницька діяльність

Загальні поняття

Що таке підприємницька діяльність?

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво – це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб’єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Хто має право займатися підприємницькою діяльністю?

Суб’єктами підприємницької діяльності можуть бути громадяни України, інших держав, не обмежені законодавством у правоздатності та дієздатності.

Кому заборонено займатися підприємницькою діяльністю?

Підприємницька діяльність заборонена для:

• військовослужбовців;

• посадових осіб органів прокуратури, суду, державної безпеки, внутрішніх справ, державного арбітражу, державного нотаріату;

• посадових осіб органів державної влади і управління, які покликані здійснювати контроль за діяльністю підприємств;

• осіб, яким суд заборонив займатися певною діяльністю (не можуть бути зареєстровані як громадяни – підприємці з правом здійснення певного виду діяльності до закінчення терміну, встановленого вироком суду);

• осіб, у яких є непогашена судимість за крадіжки, хабарництво та інші корисливі злочини.

Які існують форми ведення підприємницької діяльності?

Найбільш поширеними формами на сьогодні є фізична-особа підприємець (суб’єкт підприємницької діяльності – фізична особа, далі СПДФО) та юридична особа.

У чому полягають позитивні та негативні сторони роботи СПДФО?

До позитивних моментів слід віднести такі:

– доволі просте ведення бухгалтерського та податкового обліку;

– відносно проста процедура реєстрування.

З негативних аспектів назвемо такі:

– конкретні види діяльності, від яких залежить розмір сплаченого податку. Залежно від групи щодо оподаткування відносини з юридичними особами обмежено;

– відповідальність всім своїм майном за зобов’язаннями;

– неможливість брати юридично зафіксовану участь у бізнесі партнерів. Для СПДФЛ не може бути декілька засновників з рівними правами на бізнес. Неможливо юридично зафіксувати розподіл прибутку та вирішувати спільно інші питання щодо напрямків бізнесу. СПДФО – це завжди тільки одна особа, і не завжди партнери належним чином сприймають джентльменську угоду.

Отже, таку форму можливо б було рекомендувати для представників так званого дрібного бізнесу (невеличкий магазин або кав’ярня, дрібні послуги тощо) та підприємців-початківців, що мають невеликий бюджет та очікуваний оборот.

Що необхідно, щоби розпочати роботу як СПДФО?

Для отримання статусу СПДФО потрібно:

– пройти державне реєстрування;

– стати на облік в податковій інспекції;

– стати на облік у фондах соціального страхування та пенсійному фонді.

Які документи має подати фізична особа, що хоче стати підприємцем?

Для проведення державного реєстрування громадянин, який має намір стати підприємцем, повинен подати особисто або надіслати державному реєстратору за місцем свого проживання рекомендованим листом (див. нотатки) з описом вкладеного такі документи:

– заповнену реєстраційну картку (форма № 10) на проведення державного реєстрування фізичної особи – підприємця;

– копію довідки про включення до Державного реєстру фізичних осіб – платників податків та інших обов’язкових платежів (довідка про присвоєння ідентифікаційного коду);

– копію квитанції, виданої банком, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державного реєстрування фізичної особи – підприємця (34 грн).

Якщо документи для проведення державного реєстрування подають особисто, державному реєстратору показують паспорт та довідку про присвоєння ідентифікаційного коду.

Якщо документи подає довірена особа, у неї має бути доручення, завірене нотаріально, і паспорт довіреної особи.

Реєстратор не має права вимагати інших документів, ніж передбачені законом.

З якого віку можна починати свою справу?

Фізична особа, яка досягла 16 років, має право бути фізичною особою-підприємцем за письмовою нотаріально посвідченою згодою батьків.

Який термін державного реєстрування фізичної особи-підприємця?

Строк державного реєстрування фізичної особи-підприємця не може перевищувати двох робочих днів від дати надходження документів. Державний реєстратор не пізніше наступного робочого дня після отримання державним реєстратором від органів статистики, доходів і зборів, Пенсійного фонду України даних про взяття на облік фізичної особи – підприємця видає (надсилає поштовим відправленням з описом вкладення) заявнику виписку з Єдиного державного реєстру.

Які документи має подати юридична особа для проведення державного реєстрування?

Документи, необхідні для проведення державного реєстрування юридичної особи:

– заповнена реєстраційна картка на проведення державного реєстрування юридичної особи, до якої може бути подано як додаток заяву щодо обрання юридичною особою спрощеної системи оподаткування та/або реєстраційну заяву про добровільну реєстрацію як платника податку на додану вартість за формою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику;

– примірник оригіналу (ксерокопію, нотаріально засвідчену копію) рішення засновників або уповноваженого ними органу про створення юридичної особи;

– два примірники установчих документів;

– документ, що засвідчує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації юридичної особи.

Що таке електронне реєстрування?

14.08.2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців“ щодо проведення електронної реєстрації», що передбачає запровадження можливості подання державному реєстратору документів в електронному вигляді для проведення державного реєстрування юридичної особи або фізичної особи – підприємця.

Тепер є можливість подавати електронні документи для проведення таких реєстраційних дій:

– державне реєстрування фізичної особи, яка має намір стати підприємцем;

– державне реєстрування юридичної особи, утвореної шляхом заснування нової юридичної особи.

Процес врегульовано Порядком подання та обігу електронних документів державному реєстратору юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців та затверджено наказом Мін’юсту України № 2010/5 від 19.08.2011 р.

На наш погляд, це гарне починання, яке, однак, ще не дозволяє відчути значних переваг, що обумовлено обмеженою кількістю реєстраційних дій та необхідністю мати технічні умови (для створення сканованих версій документів). Крім цього, така процедура не дозволяє пройти весь процес реєстрування з використанням комп’ютера.

Який встановлено порядок реєстрування в податкових органах?

Порядок обліку платників податків і зборів врегульований наказом Міністерства фінансів України № 1588 від 09.12.2011 року.

Після проведення державного реєстрування інформація до податкових органів надходить автоматично.

Після постановки платника податків на облік органи державної податкової служби видають йому відповідну довідку за формою № 4-ОПП.

У нотатки

Одразу замовте копію довідки за формою 4-ОПП, вона знадобиться вам для відкриття рахунку.

Хто не може бути платником єдиного податку?

Згідно з п. 291.5 Податкового кодексу України, не можуть бути платниками єдиного податку:

291.5.1. Суб’єкти господарювання (юридичні особи та фізичні особи – підприємці), які здійснюють:

1) діяльність з організації, проведення азартних ігор;

2) обмін іноземної валюти;

3) виробництво, експорт, імпорт, продаж підакцизних товарів (крім роздрібного продажу паливно-мастильних матеріалів в ємностях до 20 літрів та діяльності фізичних осіб, пов’язаної з роздрібним продажем пива та столових вин);

4) видобуток, виробництво, реалізацію дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, у тому числі органогенного утворення;

5) видобуток, реалізацію корисних копалин;

6) діяльність у сфері фінансового посередництва, крім діяльності у сфері страхування, яка здійснюється страховими агентами, визначеними Законом України «Про страхування», сюрвейєрами, аварійними комісарами та аджастерами, визначеними розділом III цього Кодексу;

7) діяльність з управління підприємствами;

8) діяльність з надання послуг пошти та зв’язку (до цього виду діяльності належать і послуги кур’єрського доправляння (за КВЕД 53.20 – інша поштова та кур’єрська діяльність));

9) діяльність з продажу предметів мистецтва та антикваріату, діяльність з організації торгів (аукціонів) виробами мистецтва, предметами колекціонування або антикваріату;

10) діяльність з організації, проведення гастрольних заходів.

291.5.2. Фізичні особи – підприємці, які здійснюють технічні випробування та дослідження (група 74.3 КВЕД ДК 009:2005), діяльність у сфері аудиту.

291.5.3. Фізичні особи – підприємці, які надають в оренду земельні ділянки, загальна площа яких перевищує 0,2 гектара, житлові приміщення, загальна площа яких перевищує 100 квадратних метрів, нежитлові приміщення (споруди, будівлі) та/або їх частини, загальна площа яких перевищує 300 квадратних метрів.

291.5.4. Страхові (перестрахові) брокери, банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії, інші фінансові установи, визначені законом; реєстратори цінних паперів.

291.5.5. Суб’єкти господарювання, у статутному капіталі яких сукупність часток, що належать юридичним особам, які не є платниками єдиного податку, дорівнює або перевищує 25 відсотків.

291.5.6. Представництва, філії, відділення та інші відокремлені підрозділи юридичної особи, яка не є платником єдиного податку.

291.5.7. Фізичні та юридичні особи – нерезиденти.

291.5.8. Суб’єкти господарювання, які на день подання заяви про реєстрування платником єдиного податку мають податковий борг, крім безнадійного податкового боргу, що виник внаслідок дії обставин нездоланної сили (форс-мажорних обставин).

Що таке юридична особа?

Поняття юридичної особи закріплено в ст. 80 ЦКУ. Це організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридичну особу приватного права створюють на підставі установчих документів. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту.

Юридичну особу публічного права створюють розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування[1].

Таким чином підприємцеві, який вирішив, що для здійснення підприємницької діяльності потрібно створити юридичну особу, слід визначитись з організаційно-правовою формою такої особи.

У чому полягають переваги роботи юридичної особи?

До переваг юридичної особи слід віднести:

– статус (довіри більше до організації);

– можливість юридично закріпити відносини засновників;

– загальна правоздатність – можливість займатися будь-якою діяльністю (за деякими винятками);

– можливість створити юридичну особу у формі, у якій юридична особа відповідає за зобов’язаннями тільки належним їй майном. Засновник юридично не несе відповідальності за юридичну особу (на відміну від СПДФО, який несе відповідальність всім належним йому майном)

Які існують недоліки у роботі юридичної особи?

Недоліки юридичної особи:

– більш складний процес реєстрування;

– більш складний податковий та бухгалтерський облік;

– реєстрування юридичної особи потребує більше часу та фінансів;

– у деяких випадках менш вигідна система оподаткування.

Які найпоширеніші види юридичних осіб?

Вибір конкретної форми юридичних осіб залежить від того, якому виду діяльності ви себе плануєте присвятити. Однак слід зазначити, що для деяких видів діяльності законодавчо встановлена тільки одна організаційно-правова форма. Наприклад, банківська діяльність може здійснюватись лише акціонерними товариствами.

Що таке підприємство?

Підприємство – самостійний суб’єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб’єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності.

У нотатки

Основним законодавчим актом, що визначає правовий статус підприємств, є Господарський кодекс України (далі – ГКУ). Саме у гл. 7 цього акта містяться поняття, види та організаційні форми підприємств, загальні положення щодо діяльності та управління підприємством, склад його майна та інші відомості. Особливості правового статусу підприємств різних видів встановлені главами 8—11 ГКУ.

Які види підприємств можуть здійснювати діяльність?

Залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів:

• приватне підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб’єкта господарювання (юридичної особи);

• підприємство, що діє на основі колективної власності (підприємство колективної власності);

• комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади;

• державне підприємство, що діє на основі державної власності;

• підприємство, засноване на змішаній формі власності (на базі об’єднання майна різних форм власності).

У разі якщо в статутному капіталі підприємства іноземна інвестиція становить не менш ніж десять відсотків, його визнають підприємством з іноземними інвестиціями. Підприємство, у статутному капіталі якого іноземна інвестиція становить сто відсотків, вважають іноземним підприємством.

Які обмеження у функціонуванні мають юридичні особи?

Законодавство має деякі обмеження для здійснення іноземними компаніями підприємницької діяльності на території України:

– згідно зі ст. 12 Закону «Про телебачення і радіомовлення» заборонено створення телерадіоорганізацій іноземними юридичними і фізичними особами та особами без громадянства;

– згідно з ч. 3 ст. 18 Закону «Про видавничу справу» заборонено створення і діяльність видавництв, у статутному фонді яких більше 30 відсотків іноземних інвестицій;

– згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхова діяльність в Україні може здійснюватися виключно страховиками – резидентами України. Відповідно до Закону «Про банки і банківську діяльність» (ст. 21–22), створення на території України комерційного банку за істотної (понад 10 % статутного капіталу) участі іноземного інвестора здійснюється в дозвільному порядку;

– згідно зі ст. 9 Закону «Про інформаційні агентства» право на заснування інформаційного агентства в Україні належить громадянам та юридичним особам України, а іноземці та іноземні юридичні особи мають право бути співзасновниками інформаційних агентств України. Заборонені створення і діяльність інформаційних агентств, у статутному фондів яких сукупна частка, що належить іноземцям та/або іноземним юридичним особам, становить більш ніж 35 відсотків;

– згідно з ч. 2 ст. 27 Закону «Про телекомунікації» право власності та право на технічне обслуговування і експлуатацію телекомунікаційних мереж може належати будь-якій фізичній особі – суб’єкту підприємницької діяльності або юридичній особі, які є резидентами України, незалежно від форми власності.

Залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні.

Унітарне підприємство створює один засновник, який виділяє необхідне для того майно, формує відповідно до закону статутний капітал, не поділений на частки (паї), затверджує статут, розподіляє доходи, безпосередньо або через керівника, призначеного ним, керує підприємством і формує його трудовий колектив на засадах трудового найму, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства. Унітарними є підприємства державні, комунальні, підприємства, засновані на власності об’єднання громадян, релігійної організації або на приватній власності засновника.

Корпоративне підприємство утворюють зазвичай два або більше засновників за їхнім спільним рішенням (договором). Воно діє на основі об’єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їхнього спільного управління справами, корпоративних прав, у тому числі через органи, що вони створили, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, які створюють у формі господарського товариства, а також інші підприємства, у тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.

Що таке господарські товариства?

Господарськими товариствами визнають підприємства або інших суб’єктів господарювання, створених юридичними особами та/або громадянами шляхом об’єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку.

У деяких випадках господарське товариство може діяти у складі одного учасника.

Які існують види господарських товариств?

До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

Акціонерним товариством є господарське товариство, яке має статутний капітал, поділений на визначену кількість акцій однакової номінальної вартості, і несе відповідальність за зобов’язаннями тільки майном товариства, а акціонери несуть ризик збитків, пов’язаних із діяльністю товариства, у межах вартості належних їм акцій.

Товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначено установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов’язаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов’язаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.

Товариством з додатковою відповідальністю є господарське товариство, статутний капітал якого поділений на частки визначених установчими документами розмірів і яке несе відповідальність за своїми зобов’язаннями власним майном, а в разі його недостатності учасники цього товариства несуть додаткову солідарну відповідальність у визначеному установчими документами однаково кратному розмірі до вкладу кожного з учасників.

Повним товариством є господарське товариство, всі учасники якого, відповідно до укладеного між ними договору, здійснюють підприємницьку діяльність від імені товариства і несуть додаткову солідарну відповідальність за зобов’язаннями товариства усім своїм майном.

Командитним товариством є господарське товариство, у якому один або декілька учасників здійснюють від імені товариства підприємницьку діяльність і несуть за його зобов’язаннями додаткову солідарну відповідальність усім своїм майном, на яке за законом може бути звернено стягнення (повні учасники), а інші учасники присутні в діяльності товариства лише своїми вкладами (вкладники).

Учасниками повного товариства, повними учасниками командитного товариства можуть бути лише особи, зареєстровані як суб’єкти підприємництва.

Які установчі документи мають господарчі суб’єкти?

Установчими документами суб’єкта господарювання є рішення про його утворення, або засновницький договір, а у випадках, передбачених законом, статут (положення) суб’єкта господарювання.

В установчих документах повинні бути зазначені найменування суб’єкта господарювання, мета і предмет господарської діяльності, склад і компетенція його органів управління, порядок прийняття ними рішень, порядок формування майна, розподілу прибутків та збитків, умови його реорганізації та ліквідації, якщо інше не передбачено законом.

У засновницькому договорі засновники зобов’язуються утворити суб’єкт господарювання, визначають порядок спільної діяльності щодо його утворення, умови передання йому свого майна, порядок розподілу прибутків і збитків, управління діяльністю суб’єкта господарювання та участі в ньому засновників, порядок вибуття та входження нових засновників, інші умови діяльності суб’єкта господарювання, які передбачені законом, а також порядок його реорганізації та ліквідації відповідно до закону.

Статут суб’єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного капіталу та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, органи управління і контролю, їх компетенцію, умови реорганізації та ліквідації суб’єкта господарювання, а також інші відомості, пов’язані з особливостями організаційної форми суб’єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству.

Положенням визначають господарську компетенцію органів державної влади, органів місцевого самоврядування чи інших суб’єктів у випадках, визначених законом.

Статут (положення) затверджує власник майна (засновником) суб’єкта господарювання чи його представниками, органи або інші суб’єкти відповідно до закону.

Які установчі документи мають господарські товариства?

Цікаво, що для приватних підприємств розмір статутного фонду не встановлений.

Установчі документи господарського товариства повинні містити відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, склад і компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, з яких необхідна одностайність або кваліфікована більшість голосів.

Статут акціонерного товариства додатково повинен містити також відомості про види акцій, що випускають, їхню номінальну вартість, співвідношення акцій різних видів, кількість акцій, які купують засновники, наслідки невиконання зобов’язань з викупу акцій.

Статут товариства з обмеженою відповідальністю додатково повинен містити відомості про розмір часток кожного з учасників, розмір, склад та порядок внесення ними вкладів.

Статутом може бути встановлено порядок визначення розміру часток учасників залежно від зміни вартості майна, внесеного як вклад, та додаткових внесків учасників.

Засновницький договір повного товариства і командитного товариства додатково повинен визначати розмір частки кожного з учасників, форму їхньої участі у справах товариства, розмір, склад і порядок внесення ними вкладів. Стосовно вкладників командитного товариства в засновницькому договорі вказують тільки сукупний розмір їх часток у майні товариства та розмір, склад і порядок внесення ними вкладів.

Найменування господарського товариства повинно містити зазначення виду товариства, для повних товариств і командитних товариств – прізвища (найменування) учасників товариства, які несуть додаткову відповідальність за зобов’язаннями товариства усім своїм майном, а також інші необхідні відомості. Найменування господарського товариства не може вказувати на належність товариства до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування.

До установчих документів можуть бути включені також відомості щодо інших умов діяльності господарського товариства, які не суперечать закону. Якщо в установчих документах не вказано строк діяльності господарського товариства, його вважають створеним на невизначений строк.

Якщо господарське товариство створюють та воно діє на підставі модельного статуту, у рішенні про його створення, яке підписують усі засновники, зазначають відомості про вид товариства, його найменування, місцезнаходження, предмет і цілі діяльності, склад засновників та учасників, розмір статутного (складеного) капіталу, розмір часток кожного з учасників, порядок внесення ними вкладів, а також інформацію про провадження діяльності на основі модельного статуту.

Який порядок реєстрування юридичної особи?

Нормативним актом, що регулює державне реєстрування, є Закон України від 15 травня 2003 р. № 755-ІV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців».

Згідно зі ст. 4 Закону «Про державну реєстрацію», державним реєструванням юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців вважають засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців.

Державне реєстрування юридичних осіб проводить державний реєстратор виключно у виконавчому комітеті міської ради міста обласного значення або у районній, районній у містах Києві та Севастополі державній адміністрації за місцезнаходженням юридичної особи.

Місцезнаходженням юридичної особи, відповідно до Закону «Про державну реєстрацію», вважають місцезнаходження постійного виконавчого органу юридичної особи, а в разі його відсутності – місцезнаходження іншого органу чи особи, уповноваженої діяти від імені юридичної особи без довіреності, за певною адресою, яка вказана засновниками (учасниками) в установчих документах і за якою здійснюється зв’язок з юридичною особою.

У нотатки

Згідно з роз’ясненням Міністерства юстиції України від 17 листопада 2003 р. № 14-34-1406 «Відносно деяких положень Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців“», місцезнаходженням юридичної особи на дату державного реєстрування може бути місцезнаходження (місце проживання) одного із засновників або місцезнаходження за іншою адресою, яку підтверджено договором, що передбачає передання засновнику у власність або користування приміщення, частини приміщення (договір купівлі-продажу, міни, дарування, оренди, лізингу, безоплатного користування майном, про спільну діяльність, засновницький договір тощо).

Які документи необхідно надати для реєстрування державному реєстратору?

Для реєстрування державному реєстратору потрібно надати такі документи:

1) заповнену реєстраційну картку за формою № 1, затверджена наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження форм реєстраційних карток» від 14.10.2011 р. № 2178/5.

Увага! Згідно із ч. 11 ст. 19 Закону «Про державну реєстрацію», юридична особа щорічно, починаючи з наступного року від дати її державної реєстрації, протягом одного місяця зобов’язана подати (надіслати рекомендованим листом) державному реєстратору реєстраційну картку встановленого зразка про підтвердження відомостей про юридичну особу.

З 2014 року до реєстраційної картки на проведення державного реєстрування юридичної особи засновником (засновниками) або уповноваженою ними особою вносять:

– інформацію про структуру власності засновників – юридичних осіб, яка дає можливість встановити фізичних осіб – власників істотної участі цих юридичних осіб та містить такі дані про зазначених фізичних осіб: прізвище, ім’я, по батькові (за наявності), країна громадянства, серія та номер паспорта громадянина України або паспортного документа іноземця, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності);

– інформацію про кінцевого вигодоодержувача (вигодоодержувачів) юридичної особи, у тому числі кінцевого вигодоодержувача (вигодоодержувачів) її засновника, якщо засновник – юридична особа, а саме: прізвище, ім’я, по батькові (за наявності), країна громадянства, серія та номер паспорта громадянина України або паспортного документа іноземця, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності). Зазначену інформацію не вносять до реєстраційної картки для проведення державної реєстрації політичних партій, творчих спілок та їхніх територіальних осередків, адвокатських об’єднань, торговельно-промислових палат, державних органів, органів місцевого самоврядування та їх асоціацій;

2) примірник оригіналу або нотаріально посвідчену копію рішення засновників або уповноваженого ними органу про створення юридичної особи;

3) два примірники установчих документів, завірені нотаріально;

4) документ, що засвідчує внесення реєстраційного збору за проведення державного реєстрування юридичної особи.

У нотатки

Форми реєстраційних карток а також інформацію щодо зареєстрованих підприємств у Україні можна отримати на сайті ДП «Інформаційно-ресурсний центр» http://irc.gov.ua/ua/.

14.08.2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців“ щодо проведення електронної реєстрації», що передбачає запровадження можливості подання державному реєстратору документів в електронному вигляді для проведення державного реєстрування юридичної особи або фізичної особи – підприємця.

Завантажити необхідне програмне забезпечення також можна на сайті ДП «Інформаційно-ресурсний центр».

У випадках, що передбачені законом, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подають (надсилають) копію рішення органів Антимонопольного комітету України або Кабінету Міністрів України про надання дозволу на узгоджені дії або на концентрацію суб’єктів господарювання.

У разі державного реєстрування фермерського господарства, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подають копію Державного акта на право приватної власності засновника на землю, або копію Державного акта на право постійного користування землею засновником, або копію договору про право користування землею засновником, зокрема на умовах оренди.

У разі державного реєстрування юридичної особи, засновником(засновниками) якої є іноземна юридична особа, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подають документ про підтвердження реєстрування іноземної особи в країні її місцезнаходження, зокрема витяг із торговельного, банківського або судового реєстру.

Державному реєстратору заборонено вимагати додаткові документи для проведення державного реєстрування юридичної особи.

За відсутності підстав для відмови у проведенні державного реєстрування державний реєстратор повинен внести до реєстраційної картки на проведення державного реєстрування юридичної особи ідентифікаційний код заявника та внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державного реєстрування юридичної особи на підставі відомостей цієї реєстраційної картки. Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державного реєстрування юридичної особи є датою державного реєстрування юридичної особи. Іншими словами, від цього моменту юридична особа вважається створеною і, зокрема, набуває статусу суб’єкта підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 5 ст. 25 Закону «Про державну реєстрацію», строк державного реєстрування не повинен перевищувати трьох робочих днів від дати надходження документів для проведення державного реєстрування юридичної особи.

Що таке модельний статут?

Модельний статут було розроблено та прийнято Кабінетом міністрів України з метою спрощення створення та функціонування юридичних осіб.

Суттю статуту є те, що він вже прийнятий і потрібно лише приєднатися, надіславши відповідне повідомлення державному реєстратору. Під час реєстрування ставлять відповідну відмітку в картці.

Таким чином, якщо немає бажання або умов, які б потребували індивідуального статуту, використання модельного статуту стане у пригоді. Цільовою аудиторією тут можна визнати дрібний та середній бізнес. Модельний статут діє лише для товариств з обмеженою відповідальністю.

Позитивний момент від використання модельного статуту в тому, що не потрібно відвідувати нотаріуса, вповноважувати осіб на підписання, якщо засновник не має такої можливості особисто.

Наявні підприємтсва також можуть використати модельний статут, для чого необхідно надати державному реєстратору: 1) рішення учасників товариства про перехід на модельний статут; 2) реєстраційну картку про підтвердження відомостей про юридичну особу з відповідною відміткою; 3) примірник оригіналу статуту для проставляння штампу про те, що юридична особа з відповідної дати провадить діяльність на підставі модельного статуту. Датою провадження діяльності юридичною особою на підставі модельного статуту буде вважатися дата внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців.

До однієї з переваг модельного статуту також слід віднести те, що немає потреби витрачати час та кошти на складання установчого документа. Модельний статут неможливо підробити, його не потрібно подавати для реєстрування, не потрібно нотаріально завіряти підписи засновників на ньому, не треба підписувати (посвідчувати підписи нотаріально) нову редакцію (зміни) статуту в разі зміни адреси, складу учасників, розміру статутного капіталу, видів діяльності, найменування та внесення інших змін до статуту. Також не потрібно враховувати всі вимоги законодавства до змісту установчих документів, засвідчувати нотаріальну копію статуту для відкриття банківського рахунку тощо.

Ліцензування та патентування

Що таке ліцензування?

Основним документом щодо видів діяльності, що потребують ліцензії, слід вважати Закон України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», точніше ст. 9 цього закону.

Які види діяльності потребують ліцензування?

Перелік доволі об’ємний і нараховує 45 пунктів, тому не будемо наводити його повністю. Наведімо найпоширеніші з них:

• діяльність у галузі телебачення і радіомовлення;

• діяльність у сфері освіти;

• виробництво і торгівля спиртом етиловим, коньячним і плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами;

• діяльність у сфері телекомунікацій;

• будівельна діяльність;

• надання послуг з перевезення пасажирів, вантажу повітряним транспортом.

• виробництво та ремонт вогнепальної зброї невійськового призначення і боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівля вогнепальною зброєю невійськового призначення та боєприпасами до неї, холодною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду;

• видобуток дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення, напівдорогоцінного каміння;

• виробництво ветеринарних медикаментів і препаратів, оптова, роздрібна торгівля ветеринарними медикаментами і препаратами;

• торгівля пестицидами та агрохімікатами (тільки регуляторами росту рослин);

• медична практика;

• ветеринарна практика;

• випуск та проведення лотерей (цей пункт набирає чинності від дня скасування мораторію на видання ліцензій на провадження господарської діяльності з випуску та проведення лотерей згідно із Законом України від 19.10.2010 р. № 2608-VI);

• надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу річковим, морським, автомобільним, залізничним транспортом;

• заготівля, переробляння, металургійне переробляння металобрухту кольорових і чорних металів;

• збирання, первинне обробляння відходів і брухту дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення, напівдорогоцінного каміння;

• надання послуг з охорони власності та громадян;

• туроператорська діяльність;

• діяльність арбітражних керівників (розпорядників майна, керівників санацією, ліквідаторів);

• посередництво у працевлаштуванні на роботу за кордоном;

• діяльність митного брокера;

• виробництво, експорт та імпорт дисків для лазерних систем зчитування, матриць;

• діяльність, пов’язана з виробництвом, торгівлею піротехнічними засобами;

• розроблення, виготовлення, реалізація, ремонт, модернізація та утилізація озброєння, військової техніки, військової зброї і боєприпасів до неї;

• торгівля рідким паливом з біомаси та біогазом.

Що таке патент?

Патент, як і ліцензія, є своєрідним обмеженням підприємницької діяльності.

Питання врегульоване ст. 267 Податкового кодексу України.

Стаття дає детальний опис як видів діяльності, що передбачають придбання патенту так і виключень, а також ставок, за якими провадять оплату. Податковий кодекс дає визначення цієї оплати як збір за провадження деяких видів підприємницької діяльності

Хто є платниками збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності?

Платниками збору є суб’єкти господарювання (юридичні особи та фізичні особи – підприємці), їх відокремлені підрозділи, які отримують в установленому цією статтею порядку торговельні патенти та провадять такі види підприємницької діяльності:

а) торговельна діяльність у пунктах продажу товарів;

б) діяльність з надання платних побутових послуг за переліком, визначеним Кабінетом Міністрів України;

в) торгівля валютними цінностями у пунктах обміну іноземної валюти;

г) діяльність у сфері розваг (крім проведення державних грошових лотерей).

На які побутові послуги слід придбати торговельний патент?

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 р. № 1258 затверджено перелік платних побутових послуг, на провадження діяльності з надання яких слід придбати торговельний патент:

• виготовлення чохлів усіх видів, навісів, тентів тощо;

• штор, занавісок, драпіровок;

• будівництво житла за індивідуальним замовленням;

• послуги з ремонту житла за індивідуальним замовленням;

• технічне обслуговування та ремонт автомобілів, мотоциклів, моторолерів і мопедів за індивідуальним замовленням;

• заміна елементів живлення годинників;

• виготовлення металовиробів/огорож, гратів, поручнів за індивідуальним замовленням;

• послуги з ремонту радіотелевізійної та іншої аудіо- і відеоапаратури (крім структурних підрозділів, розташованих у сільській місцевості);

• послуги з ремонту інших предметів особистого користування, домашнього вжитку та металовиробів;

• виготовлення ювелірних виробів з дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння/обручок за індивідуальним замовленням;

• обмін лому дорогоцінних металів на раніше виготовлені ювелірні вироби;

• послуги з ремонту ювелірних виробів;

• послуги з прокату спортивних і туристичних виробів, наметів, прогулянкових човнів, лижного спорядження, ракеток, ковзанів, двоколісних велосипедів, дельтапланів, парусних дошок, водних лиж;

• прокат транспортних засобів, мотоциклів, моторолерів, мопедів, легкових і вантажних автомобілів, причепів до автомобілів та інших пристроїв;

• прокат весільного та урочистого одягу, а також предметів атрибутики;

• послуги з виконання фоторобіт;

• послуги з оброблення фотоматеріалів;

• послуги перукарень (тільки на території м. Києва і Севастополя, обласних центрів);

• виготовлення перук, шиньйонів, накладних борід, брів, вій тощо з волосся людини, волосу тварин та інших текстильних матеріалів (тільки на території м. Києва і Севастополя, обласних центрів);

• послуги з тиражування звукозаписів за індивідуальним замовленням;

• послуги з тиражування відеозаписів за індивідуальним замовленням.

Як встановлюють ставку збору за провадження торговельної діяльності та діяльності з надання платних послуг?

Ставку збору за провадження торговельної діяльності та діяльності з надання платних послуг встановлюють сільські, селищні та міські ради (далі у цьому пункті – органи місцевого самоврядування) з розрахунку на календарний місяць у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати, установленої законом на 1 січня календарного року (далі – мінімальна заробітна плата), визначеному цим пунктом, з урахуванням місцезнаходження пункту продажу товарів та асортименту товарів, пункту з надання платних послуг та виду платних послуг.

Ставка збору за провадження торговельної діяльності (крім провадження торговельної діяльності нафтопродуктами, скрапленим та стиснутим газом із застосуванням пістолетних паливно-роздавальних колонок на стаціонарних, малогабаритних і пересувних автозаправних станціях, заправних пунктах) та діяльності з надання платних послуг встановлюють у таких межах:

а) на території міста Києва та обласних центрів – від 0,08 до 0,4 розміру мінімальної заробітної плати;

б) на території міста Севастополя, міст обласного значення (крім обласних центрів) і районних центрів – від 0,04 до 0,2 розміру мінімальної заробітної плати;

в) на території інших населених пунктів – від 0,02 до 0,1 розміру мінімальної заробітної плати.

У разі якщо пункти продажу товарів (надання послуг) розташовані в курортній місцевості або на території, прилеглій до митниці, інших пунктів переміщення через митний кордон, органи місцевого самоврядування, до бюджетів яких спрямовують кошти від сплати збору, можуть прийняти рішення щодо збільшення ставки збору, встановленої в підпункті 267.3.2 цього пункту, але не більш ніж 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Ставку збору за провадження торговельної діяльності нафтопродуктами, скрапленим та стиснутим газом на стаціонарних, малогабаритних і пересувних автозаправних станціях, заправних пунктах встановлюють у межах від 0,08 до 0,4 розміру мінімальної заробітної плати залежно від місця розташування таких пунктів продажу.

Ставка збору за здійснення торгівлі валютними цінностями на календарний місяць становить 1,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Ставка збору за здійснення діяльності у сфері розваг на квартал становить:

– для використання грального автомата (грального автомата «кран-машина», грального автомата, на якому проводяться дитячі ігри, іншого грального автомата, призначеного для проведення платних розважальних ігор) – розмір мінімальної заробітної плати;

– для використання гральних жолобів (доріжок) кегельбана, боулінга, що вводять у дію за допомогою жетона, монети або без них, – розмір мінімальної заробітної плати, збільшений у 2 рази, за кожний гральний жолоб (доріжку);

– для використання столів для більярда, що вводять у дію за допомогою жетона, монети або без них, крім столів для більярда, що використовуються для спортивних аматорських змагань, – розмір мінімальної заробітної плати за кожний стіл для більярда;

– для проведення інших оплатних розважальних ігор – розмір мінімальної заробітної плати за кожне окреме гральне місце.

Ставку збору за провадження торговельної діяльності із придбанням пільгового торговельного патенту встановлюють у розмірі 0,05 розміру мінімальної заробітної плати щорічно.

Ставка збору за провадження торговельної діяльності із придбанням короткотермінового торговельного патенту за один день становить 0,02 розміру мінімальної заробітної плати.

Ставки збору, визначені відповідно до цієї статті, округляють (менш ніж 50 копійок відкидають, а 50 копійок і більше округляють до однієї гривні).

Який порядок придбання торговельного патенту?

Для провадження передбачених цією статтею видів підприємницької діяльності суб’єкт господарювання подає до органу державної податкової служби за місцем сплати збору заявку на придбання торгового патенту, яка повинна містити такі відомості:

а) найменування суб’єкта господарювання, код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) та прізвище, ім’я, по батькові суб’єкта господарювання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичної особи);

б) юридична адреса (місцезнаходження) суб’єкта господарювання, а в разі якщо патент слід придбати для відокремленого підрозділу, – місцезнаходження такого відокремленого підрозділу згідно з документом, що засвідчує право власності (оренди);

в) вид підприємницької діяльності, для провадження якої купують торговельний патент;

г) вид торговельного патенту;

ґ) найменування документа про повну або часткову сплату збору;

д) назва та фактична адреса (місцезнаходження) пункту продажу товарів, пункту з надання платних послуг, пункту обміну іноземної валюти, грального місця, позначення «виїзна торгівля»;

е) назва, дата, номер документа, що засвідчує право власності (оренди);

є) період, на який купують торговельний патент.

Підставою для придбання торговельного патенту є заявка, оформлена відповідно до цієї статті. Встановлення будь-яких додаткових умов щодо придбання торговельного патенту не дозволено.

У нотатки

Відомості, наведені в поданій суб’єктом господарювання заявці, звіряють з оригіналами або нотаріально посвідченими копіями документів, на підставі яких заповнена така заявка. Звіряння відомостей, наведених у поданій суб’єктом господарювання заявці, здійснюється в момент подання такої заявки. Оригінали або нотаріально посвідчені копії документів, поданні суб’єктом господарювання на звірку, в органі державної податкової служби не залишаються.

Трудові відносини між підприємцем і працівниками

Як регулюють відносини з працівниками підприємця?

Підприємці мають право укладати з громадянами договори щодо використання їхньої праці. Під час укладення трудового договору (контракту, угоди) підприємець зобов’язаний забезпечити належні і безпечні умови праці, оплату праці, не нижчу від визначеної законом та її своєчасне одержання працівниками, а також інші соціальні гарантії, включаючи соціальне й медичне страхування та соціальне забезпечення відповідно до законодавства України.

До договорів щодо використання праці слід віднести трудові договори та договори підряду. Це найпоширеніші види відносин.

Однак слід зазначити, що це не альтернативні види договорів. Ці договори не є взаємозамінними. Укладання того чи іншого договору обумовлено виключно тими відносинами, що породжують сторони.

Тому якщо підприємець наймає особу для використання її праці, то слід пам’ятати, що спочатку треба визначитись, що вимагають від такої особи. І якщо буде укладено договір підряду, а за суттю відносин такі будуть мати ознаки трудових, то, по-перше, це може спричинити конфлікт з власне працівником, а по-друге, може виникнути неприємна ситуація з органами контролю. Нагадаємо, що одним з таких є прокуратура України.

Таким чином, підприємцям радимо укладати ті договори, що відображають реальні відносини, а найманим особам уважно читати документи, коли влаштовуються на роботу.

Ще раз нагадаємо підприємцям, що чинне законодавство не має правових способів тимчасово наймати працівника без оплати праці[2]. Так само як немає у трудових відносинах юридичних понять штрафу за неналежне виконання трудових обов’язків, наприклад за запізнення на роботу.

Як слід організовувати відносини між підприємцями?

Будь-які комерційні відносини завжди слід фіксувати відповідним договором.

Майново-господарські зобов’язання, які виникають між суб’єктами господарювання або між суб’єктами господарювання і негосподарюючими суб’єктами – юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов’язаннями.

Які існують істотні умови господарського договору?

1. Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов’язань, як погоджені сторонами, так і ті, що прийнято ними як обов’язкові умови договору відповідно до законодавства.

2. Господарський договір вважають укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї зі сторін повинна бути досягнута згода.

3. Під час укладення господарського договору сторони зобов’язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

4. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги до якості предмета договору визначають відповідно до обов’язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а в разі їх відсутності – у договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

5. Ціну в господарському договорі визначають у порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

6. У разі визнання погодженої сторонами в договорі ціни такою, що порушує вимоги антимонопольно-конкурентного законодавства, антимонопольний орган має право вимагати від сторін зміни умови договору щодо ціни.

7. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов’язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов’язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Що таке попередній договір?

На практиці суб’єкти господарювання часто оперують поняттями попередній договір, протокол про наміри, договір про наміри, ототожнюючи їх. Але юридично це різні відносини, які мають різні юридичні наслідки.

За змістом ст. 182 ГК України (ст. 635 ЦК України), попереднім вважається договір, згідно з яким суб’єкт господарювання зобов’язується у певний строк, але не пізніше одного року від моменту укладення попереднього договору укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовують загальний порядок укладення господарських договорів.

У літературі, присвяченій питанням попередніх договорів, трапляється думка, що попередній договір не може містити всі умови основного, адже в цьому разі логічно зникає необхідність у попередньому договорі. При цьому існує ймовірність, що коли буде з’ясовано всі істотні умови основного договору, його укладення втратить актуальність, наприклад, з економічної точки зору, для однієї з його сторін.

У разі якщо сторона, що уклала попередній договір, одержавши проект договору від іншої сторони, ухиляється від укладення основного договору, друга сторона має право вимагати укладення такого договору в судовому порядку.

Увага! Надаючи попереднім домовленостям саме форми попереднього договору, рекомендуємо пам’ятати про ці наслідки. А коли впевненості немає, краще використовувати угоду сторін про наміри (протокол про наміри тощо), яку не визнано попереднім договором і яка не породжує юридичних наслідків.

Додатково бажано зазначити у такій угоді, що вона не є «попереднім договором», що виключить можливість виникнення спору, оскільки одразу прояснить для сторін особливості відносин між ними.

Зобов’язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до завершення строку, впродовж якого сторони мають укласти основний договір, одна зі сторін не надішле проект такого договору другій стороні.

Попередній договір укладають у формі, встановленій для основного договору, а якщо форму основного договору не встановлено – у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Що таке договір про наміри?

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважають попереднім договором.

Рекомендуємо використовувати найменування, передбачене законом, зокрема ст. 635 ЦК України, та не підписувати документів з невизначеними правовими наслідками.

Які види забезпечення виконання договору існують?

Угоду щодо забезпечення виконання зобов’язання вчиняють у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми угода щодо забезпечення виконання зобов’язання є нікчемною. Існує кілька видів господарських зобов’язань.

Неустойка

Згідно зі ст. 549 ЦКУ, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Неустойка не потребує доказування. Таким чином, якщо умова про неустойку є в договорі, це є найпростішим і найзручнішим способом гарантованої компенсації втрат кредитора в разі невиконання або неналежного виконання стороною за договором (боржником) взятих на себе зобов’язань.

Неустойка існує у формах штрафу або пені.

Штрафом є неустойка, яку обчислюють у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. Виконуючи стимулювальну функцію, штраф застосовують як у разі простроченні виконання зобов’язання, так і з інших підстав: невідповідність якості, кількості, стандартам та іншим умовам договору. Розмір штрафу встановлюють у вигляді відсотка або в обумовленій сторонами сумі.

Пенею є неустойка, яку обчислюють у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання. Неустойка у вигляді пені характеризується «нарощуванням» свого розміру, оскільки її стягують за кожний наступний проміжок часу в разі невиконання зобов’язання, що триває.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦКУ, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюють договором або актом цивільного законодавства. Так, Законом України від 22 листопада 1996 р. № 543/96-ВР «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань» встановлено положення, відповідно до якого за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, який встановлюють за згодою сторін, проте який не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачують пеню.

Підкреслюємо, що обмеження стосується несвоєчасного виконання грошових зобов’язань.

Порука

Згідно зі ст. 553 ЦКУ, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов’язку. Іншими словами, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов’язання боржником, причому як частково, так і у повному обсязі.

Відносини поруки оформляють договором, укладеним у письмовій формі – за загальним правилом, у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення договорів поруки у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо (ст. 181 ГК України). Недодержання письмової форми тягне недійсність договору поруки.

Згідно зі ст. 554 ЦКУ, у разі порушення боржником зобов’язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За ст. 543 ЦКУ, це означає, що кредитор має право вимагати виконання обов’язку частково або в повному обсязі як від боржника та поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов’язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Гарантія

Згідно зі ст. 560 ЦКУ, за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов’язку. Відповідно, гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов’язання боржником.

Завдаток

Згідно зі ст. 570 ЦКУ, завдатком є грошова сума або рухоме майно, яке видають кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов’язання і на забезпечення його виконання.

Якщо порушення зобов’язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов’язання сталося з вини кредитора, він зобов’язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Не рекомендуємо використовувати завдаток під час укладення попередніх договорів. Інакше в разі спору виникає плутанина через природу цих відносин. Запам’ятайте: завдаток видають з метою засвідчення укладення договору та забезпечення його виконання.

Краще, якщо під час укладання попереднього договору, коли передають певну суму в рахунок майбутніх платежів за основним договором, визначити це як авансовий платіж. Або зовсім не передбачати платежів.

Застава

Згідно зі ст. 572 ЦКУ (ст. 1 Закону України «Про заставу»), в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов’язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Увага! Рекомендуємо завжди передбачати в договорі як мінімум неустойку.

Яку відповідальність передбачено для учасників господарських відносин?

Підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб’єкт господарювання за порушення господарського зобов’язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов’язання виявилося неможливим внаслідок дії нездоланної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов’язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов’язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Які можуть бути наслідки прострочення для боржника?

Боржник, який прострочив виконання господарського зобов’язання, відповідає перед кредитором (кредиторами) за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково виникла після прострочення.

Якщо внаслідок прострочення боржника виконання втратило інтерес для кредитора, він має право відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Боржник не вважається таким, що прострочив виконання зобов’язання, поки воно не може бути виконано внаслідок прострочення кредитора.

Які можуть бути наслідки прострочення для кредитора?

Кредитор вважається таким, що прострочив виконання господарського зобов’язання, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не виконав дій, що передбачені законом, іншими правовими актами або випливають із змісту зобов’язання, до вчинення яких боржник не міг виконати свого зобов’язання перед кредитором.

Прострочення кредитора дає боржникові право на відшкодування завданих простроченням збитків, якщо кредитор не доведе, що прострочення не спричинено умисно або через необережність його самого або тих осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання. Після закінчення прострочення кредитора боржник відповідає за виконання на загальних підставах.

У разі якщо кредитор не виконав дій, зазначених у частині першій цієї статті, за погодженням сторін допускається відстрочення виконання на строк прострочення кредитора.

Як скласти претензію або вимогу?

У претензії зазначають:

• повне найменування і поштові реквізити заявника претензії та особи (осіб), якій претензія пред’являється;

• дату пред’явлення і номер претензії;

• обставини, на підставі яких пред’явлено претензію;

• докази, що підтверджують ці обставини;

• вимоги заявника з посиланням на нормативні акти;

• суму претензії та її розрахунок, якщо претензія підлягає грошовій оцінці;

• платіжні реквізити заявника претензії;

• перелік документів, що додають до претензії.

Документи, що підтверджують вимоги заявника, додають в оригіналах чи належним чином засвідчених копіях. Документи, які є у другої сторони, можуть не додавати до претензії.

Претензію підписує повноважна особа – заявник претензії або його представник, після чого її надсилають адресатові рекомендованим або цінним листом або вручають адресатові під розписку.

Претензію розглядають впродовж місяця від дня її одержання, якщо інший строк не встановлено ГКУ або іншими законодавчими актами. Обґрунтовані вимоги заявника одержувач претензії зобов’язаний задовольнити. На жаль, боржник матиме в запасі мінімум 30 днів.

Під час розгляду претензії сторони у разі необхідності повинні звірити розрахунки, провести експертизу або вчинити інші дії для забезпечення досудового врегулювання спору.

Про результати розгляду претензії заявник має бути повідомлений письмово. Відповідь на претензію підписує повноважна особа або представник одержувача претензії, після чого її надсилають заявникові рекомендованим або цінним листом або вручають йому під розписку.

Обов’язковість застосування досудового врегулювання залежить від волі учасників господарських відносин, зокрема закріпленого в договорі застереження про те, що спори між ними, пов’язані з укладенням, розірванням, виконанням цього договору, можуть бути передані на вирішення господарського суду тільки за умови додержання досудового врегулювання.

Тому радимо не видавати свою позицію у претензії та одразу йти до суду, якщо в договорі не встановлений обов’язковий претензійний порядок.

При цьому не забувайте, що наявність мотивованої претензії, яку не задовольнив боржник, буде на користь кредитора в суді. Тому в складних випадках не соромтеся звертатися до спеціалістів.

Зразки документів

Претензія

Підприємство ____________

Адреса юридична: ____________

Адреса фактична: ________________

Банк: _________________

Р/р ________

МФО ________

ЄДРПОУ _______

ІПН № ___________

Свід. платн. под. № ____________

ВИМОГА №

Дата _______

Сума цієї вимоги становить ______грн.

Цю вимогу висунуто з метою: сплати коштів за поставлену продукцію.

Між підприємством 1 та підприємством 2 було укладено Договори постачання № 08/К11 від 28 січня 2011 року, згідно з якими підприємством 1 було продано підприємству 2 книжкову продукцію (далі – Товар).

Факт постачання Товару підтверджено підписанням вами накладних.

Відповідно до п. ___ договору Покупець повинен розрахуватись за поставлений йому товар протягом ___ календарних днів від дати постачання товару.

20.11.13 вами було сплачено ______ грн. На дату пред’явлення цієї претензії Покупцем не сплачено ________ грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись п. 6. Договору, ст. ст. 610, 611, 612, 624, 625 Цивільного кодексу України, ст. ст. 217, 218, 220, 222, Господарського кодексу України,

ВИМАГАЮ:

1. Перерахувати суму боргу _______ грн. на поточний рахунок підприємством 1 (2600_____ у АТ «___ Банк» м. ____, МФО ________) упродовж 3 (трьох) календарних дні від дати отримання цієї вимоги.

У випадку невиконання цієї вимоги Підприємство буде вимушене звернутися до суду та/або правоохоронних органів (у зв’язку з необхідністю перевірки ознак злочину), що також призведе до збільшення вашого боргу на суму встановленого індексу інфляції та відшкодування судових витрат, пов’язаних з розглядом справи в суді. Представником позивача у суді та в інших випадках може бути призначена колекторська компанія.

Додатки:

1. Договір.

2. Накладні.

3. Платіжні доручення.

4. Виписка з банку.

5. Акт звіряння.

Директор __________________ / Підпис/

Що означає захист персональних даних для підприємця?

Персональні дані – відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Часто в підприємця є масив даних, які він отримує від фізичних осіб протягом своєї діяльності. Це можуть бути прізвища, адреси та телефони клієнтів, учасників акцій тощо.

Тому законодавець з метою приведення законодавства до високих сучасних стандартів увів новелу українського законодавства та законодавчо забезпечив захист персональних даних у Законі України «Про захист персональних даних» від 1 червня 2010 року № 2297-VI.

Основною ідеєю цього закону є те, що персональні дані фізичної особи не можна збирати та в будь-який спосіб використовувати без згоди такої особи.

Ідея не є новою, оскільки таке положення закріплено в Конституціїї України та Законі України «Про інформацію».

Так, у Конституції України, у ст. 32 зазначено: «Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Кожному гарантовано судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім’ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації».

Таким чином, якщо підприємець має базу персональних даних, то вона має бути зареєстрована. Тобто йдеться не про надання бази реєстраційному органу, а про реєстрування власне факту наявності такої бази та цілей її використання.

Якими ще нормативними актами врегульовано відносини щодо інформації про особу?

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про інформацію», прийнятого 2 жовтня 1992 року № 2657-XII, «інформація про особу – це сукупність документованих або публічно оголошених відомостей про особу.

Основними даними про особу (персональними даними) є: національність, освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоров’я, а також адреса, дата і місце народження.

Джерелами документованої інформації про особу є видані на її ім’я документи, підписані нею документи, а також відомості про особу, зібрані державними органами влади та органами місцевого і регіонального самоврядування в межах своїх повноважень.

Забороняється збирання відомостей про особу без її попередньої згоди, за винятком випадків, передбачених законом.

Кожна особа має право на ознайомлення з інформацією, зібраною про неї.

Інформація про особу охороняється Законом».

Як провадять реєстрування персональних баз даних?

База персональних даних підлягає державному реєструванню шляхом внесення відповідного запису уповноваженим державним органом з питань захисту персональних даних до Державного реєстру баз персональних даних.

Реєстрування здійснюють за заявою.

Заява повинна містити:

• звернення про внесення бази персональних даних до Реєстру;

• інформацію про власника бази персональних даних:

– найменування, резидент/нерезидент, код платника податків згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для резидента), місцезнаходження – для юридичних осіб;

– прізвище, ім’я та по батькові (за наявності), громадянство, номер, серія паспорта та орган, що його видав, а також для громадян України реєстраційний номер облікової картки платника податків (не подають фізичні особи, які через свої релігійні переконання відмовилися від присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідним органам державної влади, що підтверджують відміткою в паспорті), місце проживання – для фізичних осіб;

• інформацію про найменування і місцезнаходження бази персональних даних:

– адреса фактичного розміщення – для баз даних у формі картотек;

– фактичні адреси зберігання носіїв інформації – для баз даних в електронній формі;

• інформацію про мету обробляння персональних даних у базі персональних даних з посиланням на нормативно-правові акти, положення, установчі чи інші документи, які регулюють діяльність власника бази персональних даних, у тому числі про їх категорії та правові підстави такого обробляння;

• інформацію про інших розпорядників баз персональних даних:

– найменування, резидент/нерезидент, код платника податків згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для резидента), місцезнаходження – для юридичних осіб;

– прізвище, ім’я та по батькові (за наявності), громадянство, номер, серія паспорта та орган, що його видав, а також для громадян України реєстраційний номер облікової картки платника податків (не подають фізичні особи, які через свої релігійні переконання відмовилися від присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідним органам державної влади, що підтверджують відміткою в паспорті), місце проживання – для фізичних осіб;

– документ, що підтверджує зобов’язання стосовно виконання вимог законодавства щодо захисту персональних даних.

За результатом реєстрування видають свідоцтво.

У чому особливості положення про порядок обробляння та використання персональних даних?

Також Державною службою України з питань захисту персональних даних рекомендовано створити локальний документ положення на підприємстві, який буде регламентувати порядок обробки та використання персональних даних.

Типовий порядок обробляння персональних даних у базах персональних даних, затверджено наказом Міністерства юстиції України від 30.12.2011 р. № 3659/5.

Відповідно до вимог Закону № 2297 та Типового порядку, у Положенні необхідно визначити:

• мету обробляння персональних даних;

• склад персональних даних, що обробляють відповідно до встановленої мети;

• способи обробляння даних (в автоматизованій системі та/або у формі картотек);

• розпорядників баз персональних даних (за їх наявності) та третіх осіб у контексті Закону № 2297;

• питання організації роботи щодо захисту персональних даних на підприємстві, зокрема:

• обов’язки та права особи, відповідальної за організацію роботи, пов’язаної із захистом персональних даних на підприємстві (або структурний підрозділ, що відповідатиме за вказані питання);

• обов’язки та права осіб, що обробляють персональні дані, щодо забезпечення вимог Закону № 2297;

• порядок збирання персональних даних, зокрема отримання згоди фізичних осіб на обробляння їхніх персональних даних, порядок повідомлення фізичних осіб про мету обробляння персональних даних, їхні права у сфері захисту персональних даних, осіб, яким передають дані;

• порядок зберігання та знищення персональних даних.

У Положенні важливо зафіксувати умови використання персональних даних працівниками підприємства та передання персональних даних третім особам, особливості захисту персональних даних в автоматизованих системах та картотеках. Під час визначення особливостей захисту персональних даних в автоматизованих системах слід брати до уваги положення Закону України «Про захист інформації в автоматизованих системах» від 05.07.1994 № 80/94-ВР.

Але ще раз підкреслимо: тільки однозначна згода особи дає можливість використовувати її дані. Жодні положення не замінять цієї згоди. Вона повинна бути однозначною та усвідомленою особою. Тому приховувати або заміняти спосіб надання згоди не рекомендуємо.

Розділ 8

Земельні відносини

Земля є основним національним багатством, основою всіх майнових цінностей. Як зазначив всесвітньовідомий американський письменник Марк Твен, «купуйте землю, її більше не виробляють». І справді, земля – чи не єдиний товар, який більше не виробляють. Виробити можна практично будь-що, окрім землі. Її подарувала світу природа, і її не стає більше. Навпаки, зважаючи на розвиток людства землі, особливо корисної та природно чистої, на жаль, дедалі меншає.

З огляду на це, земельні питання завжди були, є та будуть актуальними в будь-якому суспільстві. І чим далі, тим більше. Саме тому кожному громадянину важливо знати основи правового регулювання земельних відносин. Адже такі знання є запорукою правильного розуміння та адекватних дій в різних життєвих ситуаціях, а тому кожному варто ознайомитись із такими питаннями:

• чим регулюють земельні відносини;

• які бувають землі;

• які бувають права на землю;

• як можна придбати землю;

• які документи підтверджують права на землю;

• які бувають обмеження прав на землю;

• як можна припинити права на землю;

• які є гарантії прав на землю;

• що може бути за порушення земельного права.

Якими законами регулюють земельні правовідносини?

Фундаментальними нормативно-правовими актами, які регулюють земельні відносини в Україні, є:

• Конституція України;

• Земельний кодекс України;

• Цивільний кодекс України;

• Господарський кодекс України;

• Податковий кодекс України;

• Лісовий кодекс України;

• Водний кодекс України;

• Кримінальний кодекс України;

• Кодекс України про адміністративні правопорушення;

• Закон України «Про землеустрій»;

• Закон України «Про Державний земельний кадастр»;

• Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»;

• Закон України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» (з 1 січня 2013 року втратив чинність, але його слід враховувати щодо правовідносин, що виникли до 2013 року);

• Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»;

• Закон України «Про оренду землі»;

• Закон України «Про оцінку земель»;

• Закон України «Про меліорацію земель»;

• Закон України «Про захист конституційних прав громадян на землю»;

• Закон України «Про державну експертизу землевпорядної документації»;

• Закон України «Про особисте селянське господарство»;

• Закон України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об’єктів»;

• Закон України «Про природно-заповідний фонд України»;

• Закон України «Про мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах та інших населених пунктах»;

• Закон України «Про використання земель оборони»;

• Закон України «Про правовий режим земель охоронних зон об’єктів магістральних трубопроводів»;

• Закон України «Про охорону земель»;

• Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»;

• Закон України «Про відчуження земельних ділянок, інших об’єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності»;

• Закон України «Про іпотеку»;

• Закон України «Про Генеральну схему планування території України»;

• Закон України «Про основи містобудування»;

• Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності»;

• Закон України «Про архітектурну діяльність».

Як видно з назв вищезазначених законів, кожен із них тією чи іншою мірою регулює певний аспект земельних відносин. Очевидно, що основним актом, який комплексно та ґрунтовно висвітлює земельно-правові норми, є Земельний кодекс України. Окрім цих та інших законів (включаючи ті, що вносять численні зміни до перелічених законів), є ще чимало підзаконних нормативно-правових актів, які регулюють земельні відносини.

Які бувають землі в Україні?

За основним цільовим призначенням землі поділяються на дев’ять категорій:

• землі сільськогосподарського призначення;

• землі житлової та громадської забудови;

• землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

• землі оздоровчого призначення;

• землі рекреаційного призначення;

• землі історико-культурного призначення;

• землі лісогосподарського призначення;

• землі водного фонду;

• землі промисловості, транспорту, зв’язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Кожна з цих категорій земель має особливий правовий режим. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування, можуть перебувати у запасі. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміну цільового призначення земель провадять органи виконавчої влади або місцевого самоврядування, які приймають рішення про передання цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою.

Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначає її власник або користувач самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовують їхні власники або користувачі виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання.

Землевласникам та землекористувачам треба дотримувати порядку встановлення та зміни цільового призначення їх земель. Адже порушення цього порядку є підставою для:

• визнання недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок;

• визнання недійсними угод щодо земельних ділянок;

• відмови в державному реєструванні земельних ділянок або визнання реєстрування недійсним;

• притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні порядку встановлення чи зміни цільового призначення земель.

Коли вирішете придбати право на земельну ділянку, то для уникнення ризику настання таких негативних наслідків дуже важливо звернути увагу на цільове призначення цієї земельної ділянки та, зокрема, з’ясувати, що на ній можна робити.

Які права на землю передбачено чинним законодавством?

Законодавство України виділяє такі права на землю:

• право власності;

• право користування (постійного користування та оренди);

• право земельного сервітуту;

• право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови.

Що розуміють під власністю на землю?

Право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою. Тут важливо звернути увагу на законодавче визначення поняття «земельна ділянка», оскільки саме вона є об’єктом права. Так, земельна ділянка – це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об’єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній ростуть, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Також право власності на земельну ділянку поширюється на простір, що розташований над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що розміщено над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Отже, особами, які можуть мати право власності на землю, є:

• громадяни та юридичні особи – на землі приватної власності;

• територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, – на землі комунальної власності;

• держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, – на землі державної власності.

Іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави та міжнародні організації можуть набувати права власності на землю у певних випадках та в особливому порядку.

Власники земельних ділянок мають як права, так і обов’язки. Вони, зокрема, мають право:

• продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу або спадщину;

• самостійно господарювати на землі;

• власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію;

• використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об’єкти, а також інші корисні властивості землі;

• відшкодовувати збитки у випадках, передбачених законом;

• споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Водночас власники земельних ділянок зобов’язані:

• забезпечувати використання земельних ділянок за їх цільовим призначенням;

• додержувати вимог законодавства про охорону довкілля;

• своєчасно сплачувати земельний податок;

• не порушувати прав власників та користувачів суміжних земельних ділянок;

• підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі;

• своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів;

• дотримувати правил добросусідства та обмежень, пов’язаних із встановленням земельних сервітутів та охоронних зон;

• зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; та

• своїм коштом привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Законом можуть бути встановлені й інші обов’язки власників земельних ділянок.

Які існують права користування землею?

Право користування землею можна розподілити на такі два основні види: право постійного користування землею та право оренди землі. Найпоширенішим є останній вид, тому спочатку розгляньмо, що являє собою перший.

Право постійного користування земельною ділянкою – це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування можуть набувати:

• підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

• громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об’єднання), установи та організації;

• релігійні організації України виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їхньої діяльності.

Через вищезазначені обмеження кола осіб, які можуть набувати права постійного користування землею, на практиці набагато частіше трапляються орендні правовідносини. Так, право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передавати в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об’єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Не підлягають переданню в оренду земельні ділянки, штучно створені у межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об’єктів, або на земельних ділянках дна водних об’єктів.

Оренда земельної ділянки може бути короткостроковою (не більше 5 років) та довгостроковою (не більше 50 років). Таким чином, максимальний строк оренди становить 50 років.

Орендодавцями земельних ділянок є їхні власники або уповноважені ними особи. Передання в оренду земельних ділянок здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. До того ж передання в оренду державних або комунальних земельних ділянок базується на відповідних рішеннях органів виконавчої влади (щодо земельних ділянок, які розташовані за межами населених пунктів) або органів місцевого самоврядування (щодо земельних ділянок, які розташовані в межах населених пунктів).

Право оренди земельної ділянки можуть відчужувати, у тому числі продавати на земельних торгах, а також передавати у заставу, спадщину, вносити до статутного капіталу власником земельної ділянки на строк до 50 років. Більше того, орендовану земельну ділянку або її частину орендар може за згодою орендодавця передавати у володіння та користування іншій особі (суборенда). Однак право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу або передано у заставу.

Землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право:

• самостійно господарювати на землі;

• власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію;

• відшкодовувати збитки у передбачених законом випадках;

• споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

• використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об’єкти, а також інші корисні властивості землі;

Водночас землекористувачі зобов’язані:

• забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та своїм коштом приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки;

• додержувати вимог законодавства про охорону довкілля;

• своєчасно сплачувати земельний податок (у разі постійного користування) або орендну плату (у разі оренди);

• не порушувати прав власників та користувачів суміжних земельних ділянок;

• підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі;

• своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів;

• дотримувати правил добросусідства та обмежень, пов’язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон;

• зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем.

Законом можуть бути встановлені й інші обов’язки землекористувачів.

Як можна забудувати земельну ділянку?

Завжди актуальним є питання забудови земельної ділянки. Так, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває права власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

При цьому слід мати на увазі ризики самочинного будівництва. Таким вважають житловий будинок, будівлю, споруду або інше нерухоме майно, якщо вони збудовані або їх будують на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Самочинне будівництво створює істотні ризики. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Окрім цього, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або її коштом. Також на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. У такому разі особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво.

Більше того, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов’язати особу, що здійснила (здійснює) будівництво, виконати відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов’язана відшкодувати витрати, пов’язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Що таке суперфіцій і емфітевзис?

Якщо особа не має права власності чи оренди на певну земельну ділянку, але бажає використовувати її для сільськогосподарських потреб або побудувати будинок, будівлю чи споруду на ній, то така можливість є. Це – право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій). Вони виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб.

Таким чином, емфітевзис та суперфіцій є своєрідною альтернативою оренді та постійному користуванню. Однією з особливостей емфітевзису та суперфіцію є те, що такі права можуть відчужувати або передавати в порядку спадкування. Наприклад, землекористувач може відчужити своє право користування приватною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. У разі такого відчуження власник цієї земельної ділянки має переважне перед іншими особами право на його придбання за ціною, що оголошена для продажу, та на інших рівних умовах.

Іншою особливістю емфітевзису та суперфіцію є те, що строк їхньої дії може перевищувати 50 років. Однак, як і з орендою, строк емфітевзису та суперфіцію щодо земельної ділянки державної чи комунальної власності не може перевищувати 50 років.

Ще однією особливістю є те, що наділений суперфіцієм землекористувач має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови. У свою чергу, особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває права користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди).

Емфітевзис та суперфіцій припиняються в разі:

• поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача;

• спливу строку, на який було надано право користування;

• викупу земельної ділянки у зв’язку із суспільною необхідністю в разі користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб;

• невикористання земельної ділянки для забудови в разі користування чужою земельною ділянкою для забудови протягом трьох років;

• припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів емфітевзису та суперфіцію, укладених у рамках такого партнерства).

Емфітевзис та суперфіцій також можуть бути припинені за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

Що таке сервітут?

Часто виникає необхідність проходу, проїзду чи іншої дії через чужу (наприклад, сусідню) земельну ділянку. Така необхідність зумовила існування ще одного виду прав на землю – земельного сервітуту.

Право земельного сервітуту – це право власника або користувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Власники або користувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення з-поміж інших таких земельних сервітутів:

• права проходу та проїзду на велосипеді;

• права прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв’язку, трубопроводів та інших лінійних комунікацій;

• права проїзду на транспортному засобі по наявному шляху;

• права прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку;

• права відведення води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку;

• права забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та права проходу до природної водойми;

• права випоювати свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та права прогону худоби до природної водойми;

• права прогону худоби по наявному шляху;

• права встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державному реєструванню в порядку, встановленому для державного реєстрування прав на нерухоме майно.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Також земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Більше того, власник або користувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом. До того ж власник земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту.

Дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. При цьому земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та його не можуть передавати будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам.

Дія земельного сервітуту припиняється в разі:

• поєднання в одній особі суб’єкта права земельного сервітуту, в інтересах якого він встановлений, та власника земельної ділянки;

• відмови особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут, від цього сервітуту;

• рішення суду про скасування земельного сервітуту;

• завершення строку, на який було встановлено земельний сервітут;

• невикористання земельного сервітуту протягом трьох років;

• порушення власником сервітуту умов користування сервітутом.

На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадку припинення підстав його встановлення та коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням.

Як набути вищезазначених прав на землю?

Зазвичай набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передання земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Що стосується земель державної та комунальної власності, то громадяни та юридичні особи набувають права власності та користування на такі землі за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень або за результатами аукціону.

Як набути права власності на землю?

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

• придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни та іншими цивільно-правовими угодами;

• безоплатного передання із земель державної та комунальної власності;

• приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

• прийняття спадщини;

• виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

У свою чергу, юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі:

• придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни та іншими цивільно-правовими угодами;

• внесення земельних ділянок її засновниками до статутного капіталу;

• прийняття спадщини;

• виникнення інших підстав, передбачених законом.

Земельна ділянка може перебувати у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб’єктами права спільної власності на землю можуть бути громадяни та юридичні особи. Право спільної власності на землю посвідчують державним актом на право власності на землю.

Чи можна отримати землю у власність безкоштовно?

Розгляньмо, які існують варіанти безоплатної приватизації. Безоплатне передання земельних ділянок у власність громадян провадять у разі:

• приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

• одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

• одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації.

Передання земельних ділянок безоплатно у власність громадян провадять один раз за кожним видом використання. Громадяни України мають право на безоплатне передання їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:

• для ведення фермерського господарства – у розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної чи міської ради, де розташоване фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної чи міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначають як середній за цими підприємствами. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначають як середній по району;

• для ведення особистого селянського господарства – не більше 2 гектарів;

• для ведення садівництва – не більше 0,12 гектара;

• для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах – не більше 0,25 гектара, в селищах – не більше 0,15 гектара, а в містах – не більше 0,1 гектара;

• для індивідуального дачного будівництва – не більше 0,1 гектара;

• для будівництва індивідуальних гаражів – не більше 0,01 гектара.

Розмір земельних ділянок, що передають безоплатно громадянинові для ведення особистого селянського господарства, може бути збільшено у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю).

Розмір земельної ділянки, що передають безоплатно громадянинові у власність у зв’язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є фактично меншим).

Коли земельну ділянку можна отримати без проведення аукціону?

Надання права власності, оренди, суперфіцію чи емфітевзису на земельні ділянки державної або комунальної власності має здійснюватись на конкурентних засадах. Це вимагає проведення земельних торгів у формі аукціону. Проте з цього правила є певні винятки. Так, аукціону не вимагають у таких випадках:

• розташування на земельних ділянках об’єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб;

• використання земельних ділянок для потреб, пов’язаних з користуванням надрами, та спеціального водокористування відповідно до отриманих спеціальних дозволів (ліцензій);

• розміщення іноземних дипломатичних представництв та консульських установ, представництв міжнародних організацій згідно з міжнародними договорами України;

• використання релігійними організаціями, які легалізовані в Україні, земельних ділянок під культовими будівлями;

• будівництво об’єктів, що в повному обсязі здійснюється за кошти державного та місцевих бюджетів;

• надання земельних ділянок державним та комунальним підприємствам, бюджетним установам;

• надання земельних ділянок підприємствам, установам і громадським організаціям у сфері культури та мистецтв (у тому числі національним творчим спілкам та їх членам) під творчі майстерні;

• надання земельних ділянок в оренду для реконструкції кварталів застарілої забудови, для будівництва соціального та доступного житла, якщо конкурс на його будівництво вже проведено;

• надання земельної ділянки, викупленої для суспільних потреб чи примусово відчуженої з мотивів суспільної необхідності для забезпечення таких потреб;

• надання земельної ділянки замість викупленої (примусово відчуженої) для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності та повернення такої земельної ділянки колишньому власнику чи його спадкоємцю (правонаступнику) у разі, якщо такої потреби вже немає;

• надання земельних ділянок державної або комунальної власності для потреб приватного партнера в межах державно-приватного партнерства відповідно до закону;

• будівництво, обслуговування та ремонт об’єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об’єктів зв’язку та дорожнього господарства (крім об’єктів дорожнього сервісу);

• створення озеленених територій загального користування;

• будівництво об’єктів забезпечення життєдіяльності населених пунктів (сміттєпереробних об’єктів, очисних споруд, котелень, кладовищ, протиерозійних, протизсувних і протисельових споруд);

• передання громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва;

• розміщення інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції;

• поновлення договорів оренди землі;

• використання земельних ділянок для здійснення концесійної діяльності;

• передання в оренду, концесію майнових комплексів або нерухомого майна, розташованого на земельних ділянках державної чи комунальної власності;

• передання земельних ділянок громадянам в оренду для сінокосіння, випасання худоби чи городництва;

• безоплатне передання громадянам України земельних ділянок державної чи комунальної власності;

• передання земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу.

У земельних торгах, тобто аукціоні, можуть брати участь громадяни і юридичні особи, які сплатили реєстраційний та гарантійний внески і можуть бути покупцями відповідно до законодавства України. Земельні торги також можуть проводити за рішенням суду.

Як вирішують питання із правами на землю в разі придбання будинку?

Віднедавна законодавство України прив’язує права на землю до прав на нерухоме майно, яке на ній розташоване. Зокрема, перехід прав на нерухомість зумовлює відповідний перехід прав на землю. Так, до особи, яка набула права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності чи право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначають пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв’язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду. Отже, розмір та кадастровий номер земельної ділянки обов’язково мають бути вказані в такому договорі.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов’язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Якими документами підтверджують право на земельну ділянку?

Важливо звернути увагу на документи, що посвідчують права на земельні ділянки. Такі документи називаються правовстановлювальними. Без такого документа особа не має права на земельну ділянку.

Право власності на земельну ділянку посвідчують державним актом. При цьому право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж та цільового призначення, посвідчують також:

• цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у встановленому законом порядку, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою;

• свідоцтвом про право на спадщину.

Право постійного користування земельною ділянкою, у свою чергу, посвідчують державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Зрештою, право оренди земельної ділянки посвідчують договором оренди землі.

Треба також пам’ятати, що право власності, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають від моменту державного реєстрування цих прав. Тому перед придбанням земельної ділянки важливо передовсім перевірити, чи зареєструвала особа, яка передає право на земельну ділянку, своє право власності на цю ділянку. Після набуття права на земельну ділянку необхідно терміново зареєструвати його на себе.

Якщо раніше під час кожного переходу права власності на земельну ділянку необхідно було переоформлювати державний акт на право власності, то цього зазвичай більше не вимагають. Натомість у разі набуття права власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди чи свідоцтва про право на спадщину державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужують, долучають до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, у кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державне реєстрування прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід.

Орган, який здійснює реєстрування прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів від дня подання до цього органу зазначеного документа. У разі зміни співвласника або набуття права спільної власності на земельну ділянку орган, який здійснює державне реєстрування прав на нерухоме майно та їх обмежень, також вносить зміни до державного акта на право власності щодо співвласників земельної ділянки.

У деяких випадках, однак, слід отримати новий державний акт на право власності на земельну ділянку. Наприклад, новий акт видають у разі набуття права власності на земельну ділянку кількома набувачами або в разі відсутності на державному акті місця для відмітки про перехід права власності на земельну ділянку. У такому випадку акт видають набувачеві або відчужувачеві земельної ділянки протягом 30 календарних днів від дня подання ним до відповідного органу належних документів.

Також державний акт на право власності та право постійного користування земельною ділянкою видають на одну земельну ділянку. У разі якщо державним актом на право власності на земельну ділянку було посвідчено право власності на декілька земельних ділянок, відчуження однієї з цих ділянок здійснюється після виготовлення державного акта, що посвідчує право власності на кожну з цих ділянок. Аналогічно відчуження частини земельної ділянки з виділенням її в окрему земельну ділянку здійснюється після отримання її власником державного акта, що посвідчує право власності на сформовану нову земельну ділянку.

Які існують обмеження прав на землю?

З огляду на різні обставини права на земельні ділянки можуть обтяжувати або обмежувати. Зокрема, на використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження. Також, право власності на земельну ділянку може бути обтяжено правами інших осіб. При цьому перехід права власності на земельну ділянку не припиняє встановлених обмежень чи обтяжень.

Обтяження прав на земельну ділянку встановлюють законом, або актом уповноваженого на це органу державної влади, посадової особи, або договором шляхом встановлення заборони на користування та/або розпорядження, у тому числі шляхом її відчуження.

Законодавством, договором або рішенням суду можуть бути встановлені такі обмеження у використанні земель:

• умова розпочати й завершити забудову або освоєння земельної ділянки протягом встановлених строків;

• заборона на провадження окремих видів діяльності;

• заборона на зміну цільового призначення земельної ділянки чи ландшафту;

• умова здійснити будівництво, ремонт або утримання дороги чи ділянки дороги;

• умова додержання природоохоронних вимог або виконання визначених робіт;

• умова надавати право на полювання, виловлювання риби чи збирання дикорослих рослин на своїй земельній ділянці в установлений час і в установленому порядку.

Обтяження прав на земельні ділянки та обмеження у використанні земель, крім тих, що безпосередньо встановлені законом, підлягають державному реєструванню і є чинними від моменту такого реєстрування.

Відомості про обмеження у використанні земель зазначають у проектах землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, кадастрових планах земельних ділянок та іншій документації із землеустрою. Відомості про такі обмеження вносять до Державного земельного кадастру.

Коли припиняється право на земельну ділянку?

Набуте право на земельну ділянку може припинитися.

Підставами для припинення права власності на земельну ділянку є:

• добровільна відмова власника від права на земельну ділянку;

• смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця;

• відчуження земельної ділянки за рішенням власника;

• звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора;

• відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб;

• конфіскація за рішенням суду;

• невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк.

Підставами для припинення права користування земельною ділянкою є:

• добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

• вилучення земельної ділянки;

• припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

• використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

• використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

• систематична несплата земельного податку або орендної плати;

• набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

• використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Як бачимо з вищенаведеного, право на землю може припинитися як добровільно, так і примусово. Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється в судовому порядку в разі:

• використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

• неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об’єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що перебувають під особливою охороною, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров’ю населення) в строки, встановлені вказівками спеціально уповноважених органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів;

• конфіскації земельної ділянки;

• примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності;

• примусового звернення стягнень на земельну ділянку за зобов’язаннями власника цієї земельної ділянки;

• невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк.

Чим гарантовано право на землю?

Права на землю гарантує та захищає держава. Вона забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник або користувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю (навіть якщо ці порушення не пов’язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою) і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

• визнання прав;

• відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

• визнання угоди недійсною;

• визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування;

• відшкодування заподіяних збитків;

• застосування інших способів, передбачених законом.

Право власності на землю гарантовано Конституцією України. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Земельним кодексом та іншими законами України.

У випадках, передбачених Земельним кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовують її вартість. Колишній власник земельної ділянки, яка викуплена для суспільних потреб, має право звернутися до суду з позовом про визнання недійсним чи розірвання договору викупу земельної ділянки та відшкодування збитків, пов’язаних з викупом, якщо після викупу земельної ділянки буде встановлено, що земельну ділянку використовують не для суспільних потреб.

Органи виконавчої влади та місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування й розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати не передбачені законодавством додаткові обов’язки чи обмеження. Більше того, органи виконавчої влади та місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їхнім неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою. У разі видання органом виконавчої влади або місцевого самоврядування акта, яким порушують права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнають недійсним. Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.

Яка існує відповідальність за порушення земельного законодавства?

Порушення земельного законодавства України тягнуть за собою певні санкції. Наприклад, угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави чи обміну земельних ділянок, визнають недійсними за рішенням суду. До того ж громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність за такі порушення:

• укладення угод з порушенням земельного законодавства;

• самовільне зайняття земельних ділянок;

• псування сільськогосподарських угідь та інших земель, їх забруднення хімічними та радіоактивними речовинами і стічними водами, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами;

• розміщення, проектування, будівництво та введення в дію об’єктів, що негативно впливають на стан земель;

• невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням;

• порушення строків повернення тимчасово займаних земель або невиконання обов’язків щодо приведення їх у стан, придатний для використання за призначенням;

• знищення межових знаків;

• приховування від обліку і реєстрування та перекручення даних про стан земель, розміри та кількість земельних ділянок;

• непроведення рекультивації порушених земель;

• знищення або пошкодження протиерозійних і гідротехнічних споруд або захисних насаджень;

• невиконання умов знімання, збереження і нанесення родючого шару ґрунту;

• відхилення від затверджених в установленому порядку проектів землеустрою; використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без затверджених у випадках, визначених законом, проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь;

• ухиляння від державного реєстрування земельних ділянок та подання недостовірної інформації щодо них;

• порушення строків розгляду заяв щодо відведення земельних ділянок;

• порушення строку видання державного акта на право власності на земельну ділянку.

Одним із найбільш поширених порушень земельного законодавства є самовільне заволодіння земельними ділянками. Забрані самовільно земельні ділянки підлягають поверненню власникам або користувачам землі без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно заволоділи земельними ділянками. Повернення самовільно забраних земельних ділянок провадять за рішенням суду.

Більше того, самовільне заволодіння земельної ділянки та самовільне будівництво є злочином, який тягне за собою кримінальну відповідальність. Зокрема, самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно забраній земельній ділянці в найгіршому випадку карають позбавленням волі на строк від одного до трьох років.

Серед інших злочинів земельного характеру є забруднення або псування земель речовинами, відходами чи іншими матеріалами, шкідливими для життя, здоров’я людей або довкілля, внаслідок порушення спеціальних правил. Якщо такі діяння спричинили загибель людей, їхнє масове захворювання або інші тяжкі наслідки, то вони підлягають покаранню через обмеження волі на строк від двох до п’яти років або позбавлення волі на той самий строк з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Окрім цього, кримінальна відповідальність також настає у разі незаконного заволодіння ґрунтовим покривом (поверхневим шаром) земель, незаконного заволодіння землями водного фонду в особливо великих розмірах та безгосподарського використання земель.

Зрештою, існує ще й адміністративна відповідальність за нижчезазначені порушення земельного законодавства:

• псування і забруднення сільськогосподарських та інших земель;

• порушення правил використання земель;

• самовільне зайняття земельної ділянки;

• зняття та перенесення ґрунтового покриву земельних ділянок без спеціального дозволу;

• незаконне заволодіння ґрунтовим покривом (поверхневим шаром) земель;

• порушення строків повернення тимчасово зайнятих земель або неприведення їх у стан, придатний для використання за призначенням;

• самовільне відхилення від проектів землеустрою;

• знищення межових знаків;

• незаконне використання земель державного лісового фонду;

• порушення землекористувачами правил утримання ділянок, прилеглих до автомобільних шляхів.

Таким чином, кожному слід бути пильним, аби не допускати порушення тих чи інших норм земельного права та уникати ризику настання юридичної відповідальності.

notes

Примітки

1

Відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та у зв’язку з неможливістю здійснювати правосуддя Апеляційним судом Автономної Республіки Крим (м. Сімферополь), на тимчасово окупованих територіях територіальну підсудність судових справ, підсудних Апеляційному суду Автономної Республіки Крим (м. Сімферополь), змінено. Розгляд таких справ забезпечується Апеляційним судом міста Києва.

2

Зрозуміло, що ніхто не бажає платити працівнику, який нічого не вміє. На жаль, інститут стажування на законодавчому рівні не закріплено. Є проходження практики в процесі навчання в навчальному закладі, але якщо йдеться не про студента, то регуляторів майже немає. Закон передбачає тільки трудові відносини зі строком випробування. Однак вважаємо, що є нормальним допускати для ознайомлення з роботою компанії будь-яку особу. Зрозуміло, що знайомство з процесами роботи не має оплачуватись. (У деяких випадках розкриваються деякі комерційні процеси, про що також слід пам’ятати підприємцю.) Але у такій ситуації не може йтися про виконання трудової функції. Статус такої особи має бути кардинально іншим від статусу інших працівників.

Table of Contents

О. М. Сичов Д. С. Довбій Великий сімейний юридичний довідник у питаннях і відповідях

Розділ 1 Скарги та звернення

Які бувають різновиди звернень?

Куди можна направляти звернення?

Чи можна скаржитись усно?

Як правильно подати письмове звернення?

Який порядок подання та розгляду звернення?

Чи має заявник (скаржник) якісь права?

Чи існують правила ефективного звернення зі скаргою?

Як подавати звернення з метою отримання певної інформації?

Зразки документів

Розділ 2 Цивільні відносини

Представництво та довіреність

Що таке представництво?

Які існують підстави для виникнення представництва?

Що таке довіреність?

Якою буває форма довіреності?

Чи можна видати довіреність усно?

Чи може ще хтось посвідчувати довіреність, окрім нотаріуса?

Як видати довіреність на одержання заробітної плати або стипендії?

Що таке довіреність юридичної особи?

Яким може бути строк довіреності? Чи існують безстрокові довіреності?

Які мають бути довіреності щодо автомобіля?

Зразки документів

Що таке представництво за законом?

Що таке представництво за договором доручення?

Коли може знадобитись договір доручення?

Що таке представництво за актом органу юридичної особи?

Де вказані повноваження директора юридичної особи?

Які саме правочини може вчиняти представник?

Чи можна одружитись за довіреністю?

Чи можна продати щось через довіреність собі?

Що робити, якщо особа діяла з перевищенням повноважень?

Коли витрати представника не компенсують?

Що робити, якщо особа діяла без довіреності?

Як скасувати довіреність?

Договір купівлі-продажу

Що таке договір купівлі-продажу?

Які питання потребують особливої уваги?

Яка існує форма договору купівлі-продажу щодо нерухомості?

Які передбачено основні обов’язки покупця?

Чи існують правові наслідки, якщо продавець відмовився передати товар?

Яку відповідальність несе продавець у разі відсудження товару у покупця?

Чи необхідно вказувати в договорі неустойку (штраф або пеню)?

Коли до покупця переходить ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару?

Які умови щодо якості товару має містити договір?

Які права має покупець, якщо продавець не передає необхідні документи щодо товару?

Що робити, якщо виявлено недоліки в якості товару?

Що таке гарантія на товар?

За які недоліки товару відповідає продавець?

Які існують строки висування вимоги у зв’язку з виявленням недоліків у проданого товару?

Коли необхідно повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу?

Як у договорі має бути встановлено ціну?

У чому відмінність договору купівлі-продажу та постачання?

Зразки документів

Що таке договір роздрібної купівлі-продажу?

Яку інформацію має надати продавець покупцеві?

Чи можна спочатку укласти договір, а товар забрати пізніше?

Що таке продаж товару за зразками?

Як здійснюють продаж товарів через автомати?

Які існують умови доправляння товару за договором роздрібної купівлі-продажу?

Що таке ціна та оплата товару?

Чи можливий обмін товару?

Які права має покупець у разі продажу йому товару неналежної якості?

Який існує порядок і строки задоволення вимог покупця замінити товар або усунути недоліки?

Який порядок відшкодування різниці в ціні у разі заміни товару, зменшення ціни і повернення товару неналежної якості?

До якого суду можна звернутися, якщо продавець товару перебуває в іншому місті?

До якого суду звернутися за господарським договором?

Договір підряду

У чому сутність відносин підряду?

Що таке договір підряду?

Які основні характеристики договору підряду?

Які існують найпоширеніші випадки укладання договору підряду?

Які бувають наслідки в разі втрати об’єкта підряду?

На що звернути увагу під час укладання договору підряду?

На які додаткові аспекти слід звернути увагу, укладаючи договір підряду?

Чи можна вимагати винагороду, якщо об’єкт підряду втрачено?

Які існують істотні умови договору підряду?

Що таке розумний строк та власне поняття розумності?

Чи можна не фіксувати ціну в договорі підряду?

Яку позовну давність застосовують до підрядних відносин?

Які бувають види договорів підряду?

Про що підрядник зобов’язаний своєчасно попередити замовника?

Які права має замовник під час виконання роботи?

Які права має замовник у разі порушення підрядником договору підряду?

Що зобов’язаний зробити замовник після виконання роботи підрядником?

Як діяти в разі виявлення недоліків з часом?

Що робити, якщо замовник ухиляється прийняти роботу та не оплачує виконану роботу?

Яка передбачена відповідальність підрядника за неналежну якість роботи?

Які наслідки неналежного виконання договору мають бути визначені в договорі?

Що таке договір побутового підряду?

Що є метою договору побутового підряду?

Хто є сторонами договору побутового підряду?

Яка існує форма договору побутового підряду?

Чи можна використовувати свідків для підтверждення договору побутового підряду?

Які існують гарантії прав замовника?

Чи можна припинити роботи за замовленням до їх завершення?

З чиїх матеріалів можна виконувати роботу за договором побутового підряду?

Які існують права замовника у разі істотного порушення підрядником договору побутового підряду?

Що робити, якщо замовник не з’явився за одержанням роботи?

Що таке договір будівельного підряду?

Хто має право власності на об’єкт будівництва?

Що таке проектно-кошторисна документація?

У чому полягають особливості внесення змін до проектно-кошторисної документації?

Як здійснювати забезпечення будівництва та оплату робіт?

Чи потрібне страхування об’єкта будівництва?

Який існує порядок передання та прийняття робіт?

Яку відповідальність несе підрядник?

Які гарантії якості передбачено в договорі будівельного підряду?

У чому полягає відмінність договору підряду та трудового договору?

Страхування

Що таке договір страхування?

Як розвивалось страхування?

Що належить до предмета договору страхування?

У який формі укладають договір страхування?

Які існують істотні умови договору страхування?

Коли договір страхування набирає чинності?

Які умови має містити договір страхування?

Що мають містити правила страхування?

На які поняття слід звернути особливу увагу?

У яких випадках можуть відмовити в страховій виплаті?

Які бувають види добровільного стахування?

Що таке обов’язкове страхування власників транспортних засобів?

На що звернути увагу під час укладання договору страхування?

Якщо автомобілем користуються декілька осіб, які типи договорів можуть бути укладені?

Коли страховик може відмовити у виплаті?

Коли страхова не буде відшкодовувати шкоду?

Чи може страхова компанія стягнути суму збитків з особи, чия відповідальність застрахована?

Чи існують пільги щодо страхування цивільно-правової відповідальності?

Що слід знати про особисте страхування життя, здоров’я та майна?

Договір купівлі-продажу автомобіля

Чому приділити увагу під час укладання договору купівлі-продажу автомобіля?

Як укласти договір купівлі-продажу автомобіля?

Чи обов’язково оформлювати завдаток?

Зразки документів

Що потрібно для укладення договору у нотаріуса?

Які додаткові документи потрібні у разі посвідчення договору у нотаріуса особою, що не має чоловіка (дружини)?

Що потрібно для укладення договору за договором комісії?

Чи можна продати автомобіль за генеральною довіреністю?

Коли може знадобитись представник для продажу автомобіля?

Чи може особа, якій видано довіреність, продати авто сама собі?

Чи можна продати автомобіль, якщо його власник помер?

Які можуть бути наслідки вищезазначеного правочину. Чи можна повернути автомобіль спадкоємцям?

Що потрібно для реєстрування автомобіля?

Які податки та платежі сплачують під час державного реєстрування авто?

Чи може один із подружжя без згоди другого продати автомобіль, який було придбано ним у шлюбі?

Що таке право спільної сумісної власності?

Чи можуть договори щодо розпорядження майном бути посвідчені без згоди другого з подружжя?

Чи потрібне обов’язкове нотаріальне посвідчення договорів на відчуження транспортних засобів?

Якими можуть бути наслідки, якщо не одержувати згоду на правочин?

Що робити одному з подружжя, якщо договір було укладено без його/її згоди?

Дарування

Що таке дарування?

На що спрямований договір дарування та які його наслідки?

Що можна дарувати?

У якій формі укладають договір дарування?

Коли має бути використана спеціальна форма договору дарування?

Хто може дарувати?

Хто не може дарувати?

Чи можна вимагати дарунок?

Що робити, якщо дарунок не є якісним або має інші недоліки?

Що робити, якщо дарунок спричинив шкоду?

Чи можна вимагати повернути дарунок?

Зразки документів

Позика

Чи допустимо позичати не лише гроші, а й речі?

Чи можна укласти договір позики в іноземній валюті?

Як укласти договір позики?

Чи можна передбачити проценти за час користування грошима?

Як правильно повернути гроші кредиторові?

Що робити, якщо позичальник не повертає гроші в обумовлений термін?

Зразки документів

Рента

Що таке рента?

Як виконують договір ренти?

Якщо договір ренти майже не застосовують через невигідні умови, тоді чому його рекомендують?

Що робити, якщо майно випадково загине, наприклад, внаслідок пожежі?

Зразки документів

Комісія

Договір комісії – це те саме, що й договір доручення?

Чи слід оплачувати послуги комісіонера?

Як визначають умови угод, які укладає комісіонер?

Як діяти, якщо комісіонер під час укладання договору відступить від узгоджених із комітентом умов?

Якщо комісіонер діє від власного імені, чи означає це, що майно, набуте ним під час укладання угод, є його особистою власністю?

Які існують підстави для припинення договору комісії?

Зразки документів

Довічне утримання (догляд)

Хто є сторонами зазначеного договору?

Яке майно можна передати за таким договором?

Як укласти договір про довічне утримання?

На що слід звернути увагу в тексті договору про довічне утримання?

Як виконують договір довічного утримання?

Чи можна доручити виконання обов’язків по догляду іншій особі?

Коли припиняється дія договору довічного утримання?

Зразки документів

Зберігання

Як мають виконувати такий договір?

Чи можна передбачити обов’язок у договорі прийняти річ на зберігання в майбутньому?

кі обов’язки зберігача за договором зберігання?

На яких засадах здійснюють розрахунки між сторонами договору?

Які можна виділити особливості у зберіганні речей на складі?

Які можна виділити особливості у разі передання речей до ломбарду?

Що можна сказати про зберігання в банку?

Які особливості зберігання в камерах схову (різноманітних транспортних організацій та установ)?

Які існують інші випадки зберігання?

Зразки документів

Спадкування

Як визначають спадкодавця та спадкоємця?

Що розуміють під спадковим майном?

Коли спадкування проводять за законом?

Які черги спадкоємців встановлено законодавством?

Що означає «спадкувати за правом представлення»?

Чим відрізняється спадкування за заповітом?

Чи можна позбавити за заповітом спадщини?

Кому надають обов’язкову частку спадщини?

У чому полягають додаткові можливості заповіту?

Як правильно прийняти спадщину?

Чи відповідають спадкоємці за боргами спадкодавця?

Що таке спадковий договір?

Зразки документів

Деякі питання сімейного права

Що таке шлюб із правової точки зору?

У якому порядку мають укладати шлюб?

Як проводять реєстрування шлюбу?

Як розірвати шлюб?

Як розірвати шлюб у судовому порядку?

Коли шлюб може бути визнано недійсним?

Що таке шлюбний контракт?

Які права та обов’язки подружжя передбачено законом?

Які майнові права та обов’язки має подружжя?

Який існує правовий режим майна подружжя?

Як подружжя має розпоряджатися своєю спільною власністю?

Як поділити спільне сумісне майно в разі необхідності?

Зразки документів

Відшкодування шкоди

Як відшкодовують матеріальну шкоду?

Як відшкодовують моральну шкоду?

Що таке джерело підвищеної небезпеки?

Чи на загальних підставах відшкодовують шкоду неповнолітні?

Як відшкодовують шкоду, якщо заподіювач шкоди є психічно хворою (недієздатною) людиною?

Чи має право споживач на відшкодування шкоди, спричиненої неналежною якістю товарів або послуг?

Як відшкодовують шкоду, завдану діями правоохоронних органів?

Зразки документів

Розділ 3 Споживчі відносини

Які основні поняття передбачено законодавством щодо сфери споживчих відносин?

Яка основна сфера споживчих відносин?

Хто такий споживач у сучасному правовому полі?

Отже, хто ж такий споживач у сучасному правовому полі?

Що таке договір для споживача?

Що є головним для будь-якої продукції?

Які існують обов’язки продавця щодо документів на продукцію?

Яку інформацію зобов’язаний надати продавець?

Яку інформацію має надати продавець у разі укладення договору на відстані?

Що таке гарантія на продукцію?

Що слід знати про гарантію на придбану продукцію?

Як обчислюють гарантійний строк на сезонні товари?

Що означає відсутність гарантійного строку?

На яку продукцію обов’язково має бути гарантія?

Зразки документів

Як обміняти товар неналежної якості?

Що таке істотний недолік продукції?

Чи є правомірним, якщо продавець товару відсилає до виробника?

Чи правомірно, якщо споживачеві відмовляють в прийнятті товару неналежної якості після спливу гарантійного терміну?

Як обміняти товар належної якості?

Яка продукція належної якості не підлягає обміну (поверненню)?

Чи несе відповідальність продавець, якщо його продукцією було спричинено шкоду?

Яка передбачена відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів?

Куди звернутися до суду, якщо юридична адреса особи продавця не там, де мешкає споживач?

Яка організація здійснює захист споживачів?

Які існують вимоги до написання звернення зі скаргою до Держспоживінспекції?

Зразки документів

Розділ 4 Кримінальне провадження

Загальні поняття

Що таке кримінальне провадження? Яка різниця між кримінальним провадженням та кримінальною справою?

Навіщо взагалі існує кримінальне провадження?

На яких засадах здійснюється кримінальне провадження?

Що таке верховенство права?

Що означає принцип законності?

У чому полягає рівність учасників судового провадження перед судом?

Як застосовують принцип поваги до людської гідності?

Що означає свобода та особиста недоторканність?

Що розуміють під недоторканністю житла?

Що розуміють під таємницею спілкування, невтручанням в особисте життя?

Як пов’язаний захист права власності із кримінальним провадженням?

Що таке презумпція невинуватості?

Чи можна в кримінальному провадженні не свідчити проти родичів?

Як реалізують право на захист?

Як реалізується доступ до правосуддя?

Як реалізується гласність судового провадження?

Що означає публічність та безпосередність судового розгляду?

Що розуміють під диспозитивністю?

Як оцінюють розумність строків?

Якою мовою ведуть кримінальне провадження?

Права особи в кримінальному провадженні?

Чим заявник відрізняється від потерпілого? Які вони мають права?

Хто такий підозрюваний і чим він відрізняється від обвинуваченого та підсудного?

Які права має підозрюваний?

Які права має обвинувачений?

Досудове розслідування

Хто проводить досудове розслідування?

Які строки досудового розслідування?

Як проводять досудове слідство?

Затримання

Що слід знати про затримання?

Запобіжні заходи

У чому сутність запобіжних заходів?

Як розрізнити особисте зобов’язання та особисту поруку?

Як відбувається домашній арешт?

Як застосовують заставу?

Коли застосовують утримання під вартою?

Судове провадження

Як проводять судовий розгляд?

Право на оскарження у кримінальному провадженні

Як скаржитись на стадії досудового розслідування?

Як оскаржити затягування строків у досудовому розслідуванні?

Як оскаржують ухвали слідчого судді?

Як оскаржують судові рішення, а також вироки?

Пам’ятка «Коли вас викликають на допит»

Пам’ятка «Якщо до вас прийшли із обшуком»

Розділ 5 Цивільні процесуальні відносини

Які справи розглядає суд у порядку цивільного судочинства?

Чи розглядають у цивільному судочинстві спори із державою?

Які існують етапи розгляду цивільних справ?

Які існують різновиди цивільного судочинства?

Що розуміють під позовним провадженням?

Як правильно скласти позовну заяву?

З чого починається судовий розгляд?

Який встановлено порядок надання доказів?

У яких випадках розгляд справи може бути відкладено?

Як слід поводитись у судовому засіданні?

Як триває власне розгляд справи?

Коли розгляд справи зупиняють?

Як закінчується розгляд справи?

Коли застосовують окреме провадження замість позовного?

Зразки документів

У яких випадках справи розглядають у порядку наказного провадження?

Зразки документів

Що робити, коли громадянин отримав копію судового наказу поштою і не згоден із викладеними у ньому висновками?

Як оскаржити рішення в апеляційному порядку?

Хто може подати апеляційну скаргу?

У які строки подають апеляційну скаргу?

У якій формі слід викласти апеляційну скаргу?

Зразки документів

Як оскаржити рішення суду в касаційному порядку?

Як правильно скласти касаційну скаргу?

Зразки документів

Коли можна переглянути рішення суду за нововиявленими обставинами?

Що слід вказати у відповідній заяві?

Зразки документів

Як розглядають заяву про перегляд рішення у зв’язку з нововиявленими обставинами?

Пам’ятка «Права та обов’язки осіб, які беруть участь у справі»

Розділ 6 Трудові відносини

Що таке трудовий договір?

Хто має право на працю?

Що таке примусова праця?

Як реалізувати своє право на працю?

Що таке контракт і в чому його відмінність від трудового договору?

З якими особами-працівниками можна укладати контракт?

У якій формі допустимо укладати трудовий договір?

Які документи необхідні для укладення трудового договору?

Як оформляють укладення трудового договору?

На який строк можна укласти трудовий договір?

У яких випадках укладають строковий трудовий договір?

Як діяти у випадку, якщо договір переукладено декілька разів?

Що таке випробування під час прийому на роботу?

Коли прийняття на роботу з випробуванням не допускається?

Який строк випробування передбачено за законом?

Коли можна звільнити працівника як такого, що не пройшов випробування?

Які існують способи припинення трудових відносин?

Чи існують інші випадки припинення трудового договору?

Який встановлено порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника?

Чи є правомірним, влаштовуючись на роботу, одразу підписувати заяву про звільнення без дати?

Який встановлено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу?

Які особи мають переважні права залишитися на роботі в разі звільнення?

У який термін роботодавець має попередити працівника про звільнення?

Чи правомірним є звільнення в разі зміни власника підприємства?

Які існують обмеження роботодавця в разі звільнення за ініціативою роботодавця?

Чи може звільнити роботодавець за «невідповідність»?

Який встановлено порядок звільнення за невиконання трудових обов’язків?

Що таке прогул та який встановлено порядок звільнення за прогул?

Чи може звільнити роботодавець працівника, що перебуває у стані сп’яніння?

Чи можуть звільнити за дрібне розкрадання на підприємстві?

Які існують додаткові підстави для звільнення за ініціативою роботодавця?

У яких випадках виплачують вихідну допомогу під час звільнення?

Що таке відсторонення від роботи?

Чи варто погоджуватись, якщо вам пропонують укласти договір підряду?

Розділ 7 Підприємницька діяльність

Загальні поняття

Що таке підприємницька діяльність?

Хто має право займатися підприємницькою діяльністю?

Кому заборонено займатися підприємницькою діяльністю?

Які існують форми ведення підприємницької діяльності?

У чому полягають позитивні та негативні сторони роботи СПДФО?

Що необхідно, щоби розпочати роботу як СПДФО?

Які документи має подати фізична особа, що хоче стати підприємцем?

З якого віку можна починати свою справу?

Який термін державного реєстрування фізичної особи-підприємця?

Які документи має подати юридична особа для проведення державного реєстрування?

Що таке електронне реєстрування?

Який встановлено порядок реєстрування в податкових органах?

Хто не може бути платником єдиного податку?

Що таке юридична особа?

У чому полягають переваги роботи юридичної особи?

Які існують недоліки у роботі юридичної особи?

Які найпоширеніші види юридичних осіб?

Що таке підприємство?

Які види підприємств можуть здійснювати діяльність?

Які обмеження у функціонуванні мають юридичні особи?

Що таке господарські товариства?

Які існують види господарських товариств?

Які установчі документи мають господарчі суб’єкти?

Які установчі документи мають господарські товариства?

Який порядок реєстрування юридичної особи?

Які документи необхідно надати для реєстрування державному реєстратору?

Що таке модельний статут?

Ліцензування та патентування

Що таке ліцензування?

Які види діяльності потребують ліцензування?

Що таке патент?

Хто є платниками збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності?

На які побутові послуги слід придбати торговельний патент?

Як встановлюють ставку збору за провадження торговельної діяльності та діяльності з надання платних послуг?

Який порядок придбання торговельного патенту?

Трудові відносини між підприємцем і працівниками

Як регулюють відносини з працівниками підприємця?

Як слід організовувати відносини між підприємцями?

Які існують істотні умови господарського договору?

Що таке попередній договір?

Що таке договір про наміри?

Які види забезпечення виконання договору існують?

Неустойка

Порука

Гарантія

Завдаток

Застава

Яку відповідальність передбачено для учасників господарських відносин?

Які можуть бути наслідки прострочення для боржника?

Які можуть бути наслідки прострочення для кредитора?

Як скласти претензію або вимогу?

Зразки документів

Що означає захист персональних даних для підприємця?

Якими ще нормативними актами врегульовано відносини щодо інформації про особу?

Як провадять реєстрування персональних баз даних?

У чому особливості положення про порядок обробляння та використання персональних даних?

Розділ 8 Земельні відносини

Якими законами регулюють земельні правовідносини?

Які бувають землі в Україні?

Які права на землю передбачено чинним законодавством?

Що розуміють під власністю на землю?

Які існують права користування землею?

Як можна забудувати земельну ділянку?

Що таке суперфіцій і емфітевзис?

Що таке сервітут?

Як набути вищезазначених прав на землю?

Як набути права власності на землю?

Чи можна отримати землю у власність безкоштовно?

Коли земельну ділянку можна отримати без проведення аукціону?

Як вирішують питання із правами на землю в разі придбання будинку?

Якими документами підтверджують право на земельну ділянку?

Які існують обмеження прав на землю?

Коли припиняється право на земельну ділянку?

Чим гарантовано право на землю?

Яка існує відповідальність за порушення земельного законодавства?

Примітки

1

2